Zbigniew Brzezinski

A NAGY
SAKKTÁBLA

Amerika világelsősége és geopolitikai feladatai

Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Zbigniew Brzezinski: The Grand Chessboard

Copyright © 1997 by Zbigniew Brzezinski

Epilogue copyright © 2016 by Zbigniew Brzezinski

This edition published by arrangement with Basic Books, an imprint of Perseus Books, LLC, a subsidiary of Hachette Book Group, Inc., New York, NY, USA. All rights reserved.

Magyar kiadás:

Zbigniew Brzezinski: A nagy sakktábla

© Hruby József, 1999

© MCC Press Kft., 2025

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, a könyv egészére és egyes részeire is.

Fordította:

HRUBY JÓZSEF

A 2016-os utószót fordította:

BARANYI TAMÁS PÉTER

A 2025-ös utószót írta:

MAGYARICS TAMÁS

ISBN 978-963-644-136-4 (print)

ISBN 978-963-644-137-1 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Mihály Zita

Olvasószerkesztő: Gángoly Attila

Korrektúra: Malinoczki Judit

Borítóterv: Csuth Péter

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalom

BEVEZETÉS   Szuperhatalmi politika

1 Egy új típusú hegemónia

2 Az eurázsiai sakktábla

3 A demokratikus hídfőállás

4 A fekete lyuk

5 Az eurázsiai Balkán

6 A távol-keleti pillér

7 Összegzés

Utószó a 2016-os kiadáshoz

Utószó a 2025-ös kiadáshoz

Térképek, ábrák, táblázatok jegyzéke

Név- és tárgymutató

Diákjaimnak –
segítségül a holnap világának alakításában

BEVEZETÉS

Szuperhatalmi politika

Amióta – úgy ötszáz éve – megkezdődött a földrészek közötti politikai kapcsolatok kialakítása, azóta a világhatalom központja Eurázsia. Az Eurázsiában élő népek – bár ez leginkább az Európa nyugati felében lakókra vonatkozik – különféle módokon és más-más korokban behatoltak a világ egyéb térségeibe is, és uralták azokat, miközben egyes eurázsiai államok különleges státuszra tettek szert, s élvezték annak előnyeit, hogy ők a világ vezető hatalmai.

A XX. század utolsó évtizedében földrengésszerű átrendeződés tanúi voltunk. Első alkalommal történt meg, hogy egy nem eurázsiai hatalom lett az eurázsiai hatalmi viszonyok kulcsfontosságú irányítója, és egyben a világ első számú hatalma. A Szovjetunió veresége és összeomlása volt az utolsó lépés abban a gyors folyamatban, melynek során a nyugati féltekén található Egyesült Államok vált a legfőbb nagyhatalommá, sőt, az első tényleges világhatalommá.

Eurázsia azonban megőrizte geopolitikai fontosságát. Nyugati fele – Európa – még mindig jelentős politikai és gazdasági hatalmat képvisel a világban, keleti fele – Ázsia – pedig újabban a gazdasági növekedés létfontosságú központja lett, erősödő politikai befolyással. Nyilvánvaló, hogy az egész világon szerteágazó kapcsolatokat ápoló Amerika számára, ha meg akarja őrizni világhatalmi szerepét – aminek érdekében ajánlatos megakadályoznia egy egyeduralkodó és ellenséges eurázsiai hatalom létrejöttét –, központi kérdés marad, hogy eligazodjon az eurázsiai hatalmi viszonyok között.

Ebből következik, hogy a hatalom különböző új dimenzióinak (technológia, kommunikáció, információ, valamint kereskedelem és pénzügyek) szemmel tartásán túl az amerikai külpolitikának továbbra is foglalkoznia kell a geopolitikai dimenzióval, s befolyását oly módon kell érvényesítenie Eurázsiában, hogy stabil kontinentális egyensúlyt hozzon létre, melyben az Egyesült Államok politikai irányító szerepet tölt be. Eurázsia tehát az a sakktábla, melyen a globális elsőbbségért vívott küzdelem tovább folytatódik. Ez a küzdelem geostratégiai elemeket foglal magában, azaz a geopolitikai érdekek stratégiai érvényesítését. Figyelemre méltó, hogy 1940 novemberében a világuralomra törő Adolf Hitler és Joszif Sztálin titkos megállapodást kötött arról, hogy Amerikát kizárják Eurázsiából. Mindketten rájöttek, hogy amennyiben az amerikai hatalom megjelenne Eurázsiában, ez megakadályozná világuralmi ambícióikat. Mindketten abból indultak ki, hogy Eurázsia a világ közepe, s aki Eurázsiát ellenőrzése alatt tartja, az az egész világot uralja. Fél évszázad múltán a kérdés másként vetődik fel: tartós lesz-e Amerika eurázsiai vezető szerepe, és milyen célokat fog szolgálni?

Az amerikai politika végső céljának nemesnek és távolba tekintőnek kell lennie: a hosszú távú folyamatokkal és az emberiség alapvető érdekeivel összhangban elő kell segítenie egy valóban együttműködésen alapuló világméretű közösség létrehozását. Kulcsfontosságú, hogy időközben ne jöjjön létre olyan eurázsiai hatalom, amely képes lehet a térség uralására, s ezzel kihívást jelenthet Amerika számára. Ilyesformán ennek a könyvnek az a célja, hogy egy átfogó és integrált eurázsiai geostratégiát fogalmazzon meg.

Washington, D. C., 1997. április

Zbigniew Brzezinski

1

Egy új típusú hegemónia

A hegemónia egyidős az emberiséggel. Amerika jelenlegi globális fölénye azonban – létrejöttének gyorsaságát, globális kiterjedtségét és a hatalom gyakorlásának módját tekintve – igen különleges. Amerika, alig egyetlen évszázad alatt, a nyugati félteke viszonylag elszigetelt országából olyan hatalommá alakult át – részben saját törekvései, részben a nemzetközi rendszer dinamikája révén –, amelynek befolyása, a történelemben először, a világon bárhová elér, és bárhol érvényesíteni tudja az akaratát.

Rövid út a globális hatalomhoz

1898-ban a spanyol–amerikai háború volt Amerika első külföldi hódító akciója. Ez kiterjesztette Amerika hatalmát messze a Csendes-óceánra, a Hawaii-szigeteken túlra, egészen a Fülöp-szigetekig. A századforduló éveire az amerikai stratégák már egy, két óceánra kiterjedő tengeri fölény doktrínáján dolgoztak, és az amerikai hadiflotta kezdte megingatni azt a nézetet, hogy Nagy-Britannia a „tengerek ura”. Amerika azon törekvését, hogy különleges szerepet töltsön be a nyugati féltekén a béke egyetlen letéteményeseként – amit korábban már a Monroe-elv is megjelenített, és később az Amerikának tulajdonított manifest destiny (nyilvánvaló elrendeltetés) is igazolt –, tovább erősítette a Panama-csatorna megépítése, ami megkönnyítette a tengeri uralom megszerzését mind az Atlanti-, mind pedig a Csendes-óceánon.

Amerika növekvő geopolitikai ambícióinak alapját az ország gazdaságának gyors iparosodása biztosította. Az első világháború kitörésekor Amerika növekvő gazdasági hatalma révén már a világ bruttó hazai össztermékének (GDP) körülbelül 33 százalékát állította elő, ami azt is jelentette, hogy Nagy-Britanniát maga mögött hagyva a világ vezető ipari hatalmává vált. E figyelemre méltó gazdasági dinamizmust egy olyan kultúra segítette elő, amely pártolta a kísérletezést és az újítást. Az amerikai politikai intézményrendszer és a szabad piacgazdaság soha nem látott lehetőségeket teremtett a becsvágyó és a múlttal szakítani tudó feltalálók számára, akiket álmaik elérésében nem gátoltak sem idejétmúlt előjogok, sem merev társadalmi hierarchiák. Egyszóval a nemzeti kultúra különleges módon támogatta a gazdasági növekedést, és azzal, hogy Amerikába csábította, majd gyorsan asszimilálta a világ legtehetségesebb embereit, a nemzet erejének növekedését is elősegítette.

Az első világháború szolgáltatta a legelső alkalmat arra, hogy nagyszámú amerikai katonai erőt vezényeljenek Európába. Egy eladdig viszonylag elszigetelt hatalom gyors ütemben több százezer katonát szállított át az Atlanti-óceánon. Az óceánon túli hadjárat méretében és kiterjedésében példátlan volt, s ezzel egy csapásra új főszereplő jelent meg a nemzetközi küzdőtéren. Ugyanilyen fontos volt, hogy a háborúnak köszönhetően az amerikai diplomácia először tett komoly erőfeszítést annak érdekében, hogy amerikai elvek érvényesüljenek Európa nemzetközi problémáinak megoldásában. Woodrow Wilson híres tizennégy pontja révén – az amerikai hatalom megerősítésével – az amerikai idealizmus is megjelent az európai geopolitikában. (Másfél évtizeddel korábban az Egyesült Államok vezető szerepet játszott az Oroszország és Japán közötti távol-keleti konfliktus rendezésében, amivel szintén jelét adta növekvő nemzetközi tekintélyének.) Az amerikai idealizmus, párosulva az amerikai hatalommal, ezt követően a maga teljességében éreztette hatását az egész világon.

Szigorúan véve azonban az első világháború még elsősorban európainak, s nem világháborúnak számított. Önpusztító jellege azonban már jelezte, hogy Európa politikai, gazdasági és kulturális túlsúlya a világ többi részével szemben a végéhez közeledik. A háború során egyetlen európai hatalom sem tudott döntő mértékben felülkerekedni, és a háború kimenetelét jelentősen befolyásolta egy nem európai hatalom, az Egyesült Államok belépése a konfliktusba. Ezt követően Európa egyre növekvő mértékben inkább tárgyává, semmint alanyává vált a globális erőpolitikának.

Azonban ez a rövid időszak, amely során Amerikának globális vezető szerep jutott, nem vezetett ahhoz, hogy az ország folyamatosan részt vállaljon a világ ügyeiben. Ehelyett hamar visszatért az izolacionizmus és az idealizmus befelé forduló, önközpontú politikájához. Bár az 1920-as évek közepére, az 1930-as évek elejére az európai földrészen szemlátomást megerősödött a totalitarizmus, Amerika – melynek immár két óceánra kiterjedő hadiflottája nyilvánvalóan felülmúlta a britekét – nem avatkozott be. Inkább a világpolitika szemlélőjének szerepét választotta. Ezzel összhangban biztonságpolitikája abból indult ki, hogy Amerika egy földrésznyi sziget. Az amerikai stratégia a partok védelmére összpontosított, s ezzel szűkkeblűen nacionalista maradt, vajmi keveset törődve a nemzetközi vagy globális tényezőkkel. A nemzetközi élet kulcsfontosságú szereplői tehát még mindig az európai hatalmak voltak, illetve egyre növekvő mértékben Japán.

A világpolitika európai korszaka végérvényesen befejeződött az első igazán világméretű háború, a második világháború során, melyet három kontinensen vívtak egyszerre, miközben az Atlanti- és a Csendes-óceán birtoklásáért is kemény harcok folytak. Globális kiterjedését jelképesen mutatta az, amikor a britek és a japánok – egy távoli nyugat-európai és egy szintén távoli kelet-ázsiai sziget katonái – otthonuktól több ezer mérföldre, India és Burma határán kerültek szembe egymással. Európa és Ázsia egyetlen harcmezővé vált.

Amennyiben a háború a náci Németország egyértelmű győzelmével végződött volna, úgy egyetlen európai hatalom tehetett volna szert világméretű befolyásra. (Japánt a Csendes-óceán térségében aratott győzelme uralkodó szerephez juttatta volna a Távol-Keleten, de minden valószínűség szerint így is csak regionális hegemónként szilárdíthatta volna meg a hatalmát.) Ehelyett Németország sorsát nagyrészt a két Európán kívüli győztes ország, az Egyesült Államok és a Szovjetunió fellépése pecsételte meg, és ők vették át Európától a globális vezető szerep kivívásának igényét is.

Az ezt követő ötven évre a globális vezető szerepért folytatott bipoláris – amerikai–szovjet – versengés nyomta rá a bélyegét. Az Egyesült Államok és a Szovjetunió közötti versengés bizonyos tekintetben a geopolitikusok legdédelgetettebb elméleteinek beteljesülését jelentette: az Atlanti- és a Csendes-óceánon uralkodó első számú tengeri hatalom állt szemben a világ első számú szárazföldi hatalmával, amely vezető szerepet játszott Eurázsiában (a kínai–szovjet tömb által elfoglalt terület megdöbbentő mértékben emlékeztetett a Mongol Birodalom nagyságára). A geopolitikai dimenzió világosabb már nem is lehetett volna: Észak-Amerika Eurázsia ellen, s közben az egész világ a tét. A győztes valóban uralkodhatott volna az egész földgolyón. Nem volt senki, aki útjába állhatott volna a végső diadal után. Mindkét rivális történelmi optimizmussal áthatott világméretű ideológiai vonzást gyakorolt, ami mindkettőjük számára igazolta a szükséges erőfeszítéseket, s közben erősítette az elkerülhetetlen győzelembe vetett hitüket. Mindkettő nyilvánvaló fölénnyel rendelkezett saját befolyási övezetében, eltérően a globális hegemóniára törekvő európai birodalmaktól, amelyek közül soha egyiknek sem sikerült döntő fölényre szert tennie magán Európán belül. Mindkettő felhasználta ideológiáját arra, hogy – némileg a vallásháborúk korára emlékeztető módon – megerősítse hatalmát vazallusai és hűbéresei fölött.

A globális geopolitikai tér és az, hogy az egymással vetélkedő dogmákat univerzálisnak kiáltották ki, soha nem tapasztalt intenzitást adott a versengésnek. Ami azonban valóban egyedülállóvá tette a rivalizálást, az egy további – szintén globális kihatásokkal terhes – tényező volt. Az atomfegyverek megjelenése azt jelentette, hogy a fő vetélytársak közötti hagyományos frontális háború nemcsak e két hatalom kölcsönös pusztulását eredményezné, hanem végzetes következményekkel járna az emberiség jelentős része számára is. Ennek köszönhetően mindkét fél rendkívüli önmegtartóztatást gyakorolt.

Geopolitikai szempontból nézve a konfliktus nagyrészt Eurázsia peremvidékein folyt. A kínai–szovjet tömb Eurázsia nagy részén uralkodott, de nem ellenőrizte a peremvidékeket. Észak-Amerikának sikerült szilárd pozíciót elfoglalnia a nagy eurázsiai földrésznek mind a legnyugatibb, mind a legkeletibb partjain. Ezeknek a kontinentális hídfőállásoknak a védelme – amit a nyugati „fronton” a berlini blokád, a keletin a koreai háború testesített meg – volt az első stratégiai tesztje annak, ami később hidegháború néven vált ismertté.

A hidegháború utolsó szakaszában egy harmadik védelmi „front” – a déli – jelent meg Eurázsia térképén (lásd az 1. térképet). Afganisztán szovjet megszállása kétirányú amerikai választ váltott ki: közvetlen amerikai segítségnyújtást az afganisztáni felkelőknek azért, hogy lekössék a szovjet hadsereget, és nagyarányú amerikai katonai jelenlétet a Perzsa-öbölben, hogy elvegye a szovjetek kedvét a délebbre irányuló politikai és katonai terjeszkedéstől. Az Egyesült Államok elkötelezte magát a Perzsa-öböl védelme mellett, méghozzá nyugati és kelet-eurázsiai biztonsági érdekeinek érvényesítésével egy szinten.

Észak-Amerika sikeresen megakadályozta, hogy a keleti tömb egész Eurázsiát befolyása alá vonja. Ugyanakkor az atomháborútól való félelem mindkét felet elrettentette a közvetlen katonai összecsapástól; mindez pedig azt eredményezte, hogy a versengés végkimenetelét nem katonai eszközök döntötték el. A döntő tényező a politikai életképesség, az ideológiai rugalmasság, a gazdasági dinamizmus és a kulturális vonzóerő lett.

Az Amerika vezette koalíció meg tudta őrizni egységét, míg a kínai–szovjet tömb két évtizedig sem állt fenn. Ez részben a demokratikus koalíció nagyobb rugalmasságának volt köszönhető, szemben a hierarchikus és dogmatikus – de egyben törékeny – kommunista táborral. Az előbbinek fontos részét képezték a közös értékek, de ez merev doktrinális megközelítések nélkül valósult meg. Az utóbbi dogmatikus ortodoxiát képviselt, s a dogmák értelmezésére egyetlen központ volt felhatalmazva. Amerika fő vazallusai lényegesen gyengébbek voltak az Egyesült Államoknál, a Szovjetunió viszont Kínát nem kezelhette korlátlan ideig alárendeltként. A végkifejletet továbbá előre jelezte az is, hogy az amerikai oldal technológiailag és gazdaságilag sokkal dinamikusabbnak bizonyult, míg a Szovjetunió fokozatosan a stagnálás felé mozdult el, és nem tudott hatékonyan versenyezni sem a gazdasági növekedés, sem a katonai technológia terén. A gazdasági hanyatlás eközben ideológiai demoralizálódáshoz vezetett.

Valójában a szovjet katonai erő – s az általa Nyugaton keltett félelem – sokáig elrejtette a két versengő fél közötti alapvető aránytalanságot. Amerika egész egyszerűen összehasonlíthatatlanul gazdagabb, technológiailag sokkal fejlettebb, katonailag ellenállóképesebb és innovatívabb, társadalmilag pedig kreatívabb és vonzóbb volt. A Szovjetunió alkotóerejét az ideológia szorítása is gyengítette, ami a rendszert egyre merevebbé, a gazdaságot egyre pazarlóbbá és technológiai szempontból egyre versenyképtelenebbé tette. Hacsak egy háborúban nem pusztítják el egymást kölcsönösen, az elhúzódó versengésben a mérleg nyelvének végül szükségszerűen Amerika felé kellett billennie.

A végeredményt jelentősen befolyásolták kulturális tényezők is. Az Amerika által vezetett szövetség alapvetően pozitívként fogadta el az amerikai politikai és társadalmi kultúra számos vonását. Németország és Japán, Amerika legfontosabb szövetségesei az eurázsiai kontinens nyugati és keleti szélén, az amerikai módszerek és termékek szinte korlátok nélküli bűvöletében nyerték vissza gazdasági erejüket. Amerikára széles körben úgy tekintettek, mint a jövő képviselőjére, mint olyan társadalomra, amelyik méltó arra, hogy felnézzenek rá, és megérdemli, hogy kövessék.

Ezzel szemben Oroszország kulturális szempontból megvetés tárgya volt legtöbb közép-európai vazallusa számára, s még inkább fő – de egyre inkább önállósuló – keleti szövetségese, Kína szemében. A közép-európai lakosság számára az orosz uralom azt jelentette, hogy elszigetelték őket mindattól, amit filozófiai és kulturális szempontból otthonuknak tekintettek: Nyugat-Európától és a keresztény vallási hagyománytól. S ami még ennél is rosszabb, egy olyan nép uralkodott fölöttük, amelyet – persze gyakran igazságtalanul – kulturális szempontból alacsonyabb rendűnek tekintettek.

A kínaiak – akiknek nyelvében az „Oroszország” szó „éhes földet” jelent – még ennél is erőteljesebben mutatták ki megvetésüket. Bár kezdetben csak halkan kérdőjelezték meg Moszkvának a szovjet modell kizárólagos képviseletére vonatkozó igényét, a kínai kommunista forradalom győzelme után egy évtizeddel már erőteljesen kétségbe vonták Moszkva ideológiai vezető szerepét, sőt, elkezdték nyíltan hangoztatni a szomszédos északi barbárok iránti hagyományos megvetésüket.

S végül a Szovjetunión belül a lakosság nem orosz 50 százaléka szintén mindinkább elutasította Moszkva uralmát. Fokozatos politikai ébredésük azt eredményezte, hogy az ukránok, grúzok, örmények és azeriek kezdték a szovjethatalmat egy olyan nép általi birodalmi elnyomásnak tekinteni, amelyiknél kulturálisan nem érezték magukat alábbvalónak. Közép-Ázsiában a nemzetiségi törekvések talán gyengébbek voltak, de ezeket a népeket a fokozatosan erősödő muszlim identitástudat tüzelte. Az egész folyamatot az is erősítette, hogy eközben a világban másutt a gyarmatok felszámolása zajlott.

Sok korábbi birodalomhoz hasonlóan végül a Szovjetunió is belülről robbant szét, s hullott darabjaira. Nem közvetlen katonai vereségnek esett áldozatul, hanem egy olyan bomlási folyamatnak, melyet gazdasági és társadalmi feszültségek tápláltak. Sorsa igazolta egy kutató találó megfigyelését, miszerint

a birodalmak politikailag instabilak, mivel a függő helyzetben lévő részek majdnem mindig nagyobb önállóságot szeretnének, és ezek ellenelitjei lehetőség szerint mindig úgy is cselekszenek, hogy nagyobb önállósághoz jussanak. Ebben az értelemben a birodalmak nem megbuknak, hanem széthullanak, általában nagyon lassan, bár olykor elképesztően gyorsan.[1]

Az első globális hatalom

Vetélytársának összeomlása különleges helyzetet eredményezett az Egyesült Államok számára. Egyszerre vált az első és egyben az egyetlen valóban globális hatalommá. Amerika világelsősége bizonyos tekintetben mégis emlékeztet a korábbi birodalmakéra, még ha azok befolyása csak egy-egy régióra korlátozódott is. A szóban forgó birodalmak vazallusok, hűbéresek, protektorátusok és gyarmatok hierarchiájára alapozták hatalmukat, s a birodalom határain kívül élőket általában barbároknak tekintették. Ezek az idejétmúlt kifejezések bizonyos fokig helytállóak az amerikai érdekszférán belül található néhány ország esetében is. Akárcsak a múltbeli birodalmak esetében, az amerikai „birodalmi” erő is nagyrészt a magas fokú szervezettségből, a hatalmas gazdasági és technológiai erőforrások katonai célokra történő azonnali alkalmazásának képességéből, az amerikai életforma nehezen megfogható, de mégis jelentős kulturális vonzásából, valamint az amerikai társadalmi és politikai elit alapvető dinamizmusából és eredendő versenyképességéből fakad.

A korábbi birodalmak is rendelkeztek ezekkel a jegyekkel. Elsőnek Rómát említhetjük. Birodalma nagyjából két és fél évszázad alatt alakult ki a folyamatos északi, majd nyugati, illetve délnyugati terjeszkedés, valamint a Földközi-tenger egész partvidékének hatékony tengeri ellenőrzése révén. Földrajzi szempontból Kr. u. 211 táján érte el csúcspontját (lásd a 2. térképet). Róma központosított politikai egység volt, egységes önellátó gazdasággal, s a politikai hatalmat módszeresen és céltudatosan, politikai és gazdasági szervezetek összetett rendszerén keresztül gyakorolta. Az utak és tengeri útvonalak fővárosból kiinduló, stratégiailag megtervezett rendszere – komoly fenyegetettség esetén – lehetővé tette a különböző behódolt államokban és hűbéres provinciákban állomásozó római légiók gyors átvezénylését és összevonását.

A birodalom fénykorában nem kevesebb mint háromszázezer legionárius állomásozott külföldön. Ezt a hatalmas erőt még hatékonyabbá tette Róma fegyverzeti és taktikai fölénye, valamint a központi irányítás azon képessége, hogy viszonylag gyorsan át tudta csoportosítani haderejét. (Érdemes megjegyezni, hogy 1996-ban Amerika, a sokkal népesebb vezető hatalom, befolyási övezetének külső határait 296 ezer külföldön állomásoztatott katonával védte.)

A Római Birodalom hatalma azonban egy fontos pszichológiai tényezőre is visszavezethető. Civis Romanus sum, azaz „római polgár vagyok”: ez volt a lehető legnagyobb dolog, amit az ember önmagáról elmondhatott, a legfőbb büszkeség forrása, melyre sokan vágytak. A római polgár státusza – amiben később már nem csak római születésűek részesülhettek – a kulturális felsőbbrendűség kifejezését szolgálta, igazolva a birodalom küldetéstudatát. Nemcsak legitimálta Róma uralmát, hanem arra is sarkallta a római uralom alatt élőket, hogy a birodalmi szerkezetbe való beolvadás és betagozódás lehetőségét keressék. Az uralmon lévők számára magától értetődő és az alávetettek által elismert kultúrfölény ily módon megerősítette a birodalom hatalmát.

A nagyrészt vetélytársak nélküli birodalom hatalma mintegy háromszáz évig tartott. Fennállása során mindössze kétszer fenyegették Róma uralmát komolyabban: egyszer a közeli Karthágó, egy másik esetben pedig – a keleti határokon – a Pártus Birodalom. A külvilág nagyrészt barbár népekből állt, melyek rosszul szervezett erői többnyire csak szórványos támadásokra voltak képesek, és kulturálisan nyilvánvalóan alacsonyabb színvonalon álltak. Amíg a birodalom meg tudta őrizni belső vitalitását és egységét, a külvilágnak esélye sem volt vele szemben.

Három fő oka van annak, hogy a Római Birodalom végül is elbukott. Először is, olyan nagy volt, hogy nem lehetett egyetlen központból kormányozni. A nyugati és keleti birodalomra való kettéválás automatikusan szétzilálta a hatalom monopolisztikus jellegét. Másodszor, a hosszú ideig tartó birodalmi gőg olyan kulturális hedonizmust gerjesztett, ami fokozatosan kiszívta a politikai elitből a nagyság iránti vágyat. A harmadik ok az elhúzódó infláció, mely szintén aláásta a rendszer azon képességét, hogy társadalmi áldozatok nélkül tartsa fenn önmagát, amire a polgárok már nem voltak felkészülve. A kulturális hanyatlás, a politikai megosztottság és a pénzügyi infláció együttes hatása sebezhetővé tette Rómát, még a környékbeli barbárok számára is.

Mai mércével Róma nem globális, csupán regionális hatalom volt. Ám figyelembe véve, hogy akkoriban a földrészek mennyire el voltak egymástól szigetelve, Róma regionális hatalma zárt és elszigetelt maradt, közeli és távoli vetélytárs nélkül. A Római Birodalom külön világ volt, s kiváló politikai szervezettségének és kulturális fölényének köszönhetően a nagyobb földrajzi kiterjedésű későbbi birodalmak előfutárát kell látnunk benne.

Mindezzel együtt a Római Birodalom nem volt egyedülálló. A Római és a Kínai Birodalom szinte egy időben jelent meg, bár egyik sem tudott a másikról. Kr. e. 221-ben (ekkor zajlottak Róma és Karthágó között a pun háborúk) Csin az első kínai birodalomban egyesítette a már létező hét államot, Észak-Kínában pedig építeni kezdték a Nagy Falat, hogy a belső királyságot elszigeteljék a falon túli barbár világtól. Ezután – Kr. e. 140 körül – jött létre a nagyságában és szervezettségében még látványosabb Han Birodalom. A kereszténység megjelenésekor nem kevesebb mint 57 millió alattvalója volt. Ez a példátlanul nagy népességszám is mutatja, hogy milyen különösen hatékony volt a kínai központi irányítás, ami a centralizált és büntető hatalommal felruházott bürokrácia révén valósult meg. A birodalom befolyása kiterjedt a mai Koreára, Mongólia bizonyos tartományaira és a mai kínai partvidék nagy részére. De – akárcsak Rómát – a Han Birodalmat is belső bajok emésztették, és végső összeomlását felgyorsította, hogy Kr. u. 220-ban három független országra esett szét.

Kína további történelmében az újraegyesülés és terjeszkedés korszakait a hanyatlás és széthullás szakaszai követték. Kínának többször sikerült olyan önálló, elszigetelt birodalmi rendszereket létrehoznia, amelyekre a szervezett külső riválisok nem jelentettek kihívást. A Han Birodalom három részre való felosztása Kr. u. 589-ben megszűnt, s úgy tűnt, újabb egységes birodalmi rendszer van kialakulóban. A legnagyobb kínai birodalom azonban végül is a mandzsuk alatt jött létre, egész pontosan a korai Csing-dinasztia uralkodása elején. A XVIII. századra Kína ismét teljes értékű birodalommá vált, melynek központját vazallus és hűbéres államok vették körül, beleértve a mai Koreát, Indokínát, Thaiföldet, Burmát és Nepált. Kína befolyása tehát a mai orosz Távol-Kelettől Dél-Szibérián át egészen a Bajkál-tóig és a mai Kazahsztánig, illetve délen az Indiai-óceánig, keleten Laoszig és Észak-Vietnámig terjedt (lásd a 3. térképet).

Rómához hasonlóan a Kínai Birodalom is összetett pénzügyi, gazdasági, oktatási és biztonsági szervezet volt. A hatalmas terület és a több mint 300 millió ember fölötti ellenőrzést mindezekkel az eszközökkel együttesen gyakorolták, fokozott figyelmet fordítva a központosított politikai hatalomra, amit egy rendkívül hatékony futárszolgálat is támogatott. Az egész birodalmat négy, Pekingből kiinduló zónára osztották, olyan területekre, amelyeket egy, két, három, illetve négy hét alatt ért el a futár. Szakszerűen kiképzett és gondosan kiválogatott bürokrácia alkotta az egység lelkét.

Az egységet – akárcsak Róma esetében – a mélyen gyökerező kulturális fölény érzése erősítette, legitimálta és tartotta fenn, amihez hozzájárult a konfucianizmus is. Ez a birodalom szempontjából előnyös filozófia volt, mivel a harmóniát, a hierarchiát és a fegyelmet hirdette. Kínát – a Mennyei Birodalmat – tekintették a világegyetem középpontjának, melynek határai mentén és azon túl csak barbárok élnek. Kínainak lenni annyit jelentett, mint kultúrembernek lenni, s ezért a világ részéről hódolat illette meg Kínát. A XVIII. század végén – annak ellenére, hogy Kína már hanyatlásnak indult – ez a különleges fensőbbségérzet hatotta át a kínai császár III. Györgynek írt válaszát, akinek követei jó szándékuk jeléül a brit ipar néhány termékével ajándékozták meg a császárt, így próbálva rábírni Kínát, hogy lépjen kereskedelmi kapcsolatba Angliával:

Mi, az Ég kegyelméből a Császár, elvárjuk, hogy Anglia királya meghallgassa szavunkat:

A Mennyei Birodalom, mely a négy tenger határáig mindenek fölött uralkodik […] semmire sem értékeli a ritka és drága dolgokat […] s egyáltalában nincs szükségünk országod termékeire […].

Ezért utasítottuk követeidet, hogy biztonsággal térjenek haza. Te, ó Király, cselekedj kívánságunk szerint, hűségedet megerősítsd, s esküdj örök engedelmességet.

Az egymást követő kínai birodalmak hanyatlása és bukása szintén elsősorban belső okokra vezethető vissza. A mongolok és később a nyugati „barbárok” azért kerültek fölénybe, mert a belső kifáradás, a hanyatlás, a hedonizmus, valamint a katonai és gazdasági találékonyság elvesztése aláásta és mindjobban meggyengítette a kínai uralmi törekvéseket. A külső hatalmak kihasználták Kína belső gyengeségét – Anglia az 1839–1842 közötti ópiumháborúban, míg Japán egy évszázaddal később. Ez okozta azt az erőteljes kulturális megaláztatást, amely a XX. század folyamán mindvégig lázban tartotta Kínát, s amely azért lehetett oly intenzív, mert benne a lakosság mély kulturális fölényérzete, illetve a birodalmi korszakán már túljutott Kína megalázó politikai valósága ütközött össze.

Akárcsak Rómát, mai szemmel nézve a Kínai Birodalmat is regionális hatalomnak tekinthetjük. Virágkorában azonban Kínának az egész világon nem volt vetélytársa abban az értelemben, hogy birodalmi státuszát semmilyen más hatalom sem tudta megingatni, vagy – ha Kínának ez lett volna a szándéka – további terjeszkedésének útját állni. A kínai rendszer önálló és önfenntartó volt, alapvetően egy egységes etnikai identitásra épült, s a központi hatalom viszonylag kis mértékben volt csak jelen a más nemzetiségű és földrajzi szempontból a végeken elhelyezkedő behódolt államokban.

A kiterjedt és domináns etnikai mag tette lehetővé Kína számára, hogy időszakonként újrateremtse a birodalmat. Ebben a tekintetben Kína nagymértékben különbözött más birodalmaktól, amelyekben számbelileg kisebbségben lévő, de egyeduralomra törő népek képesek voltak nagyobb számú, más etnikumhoz tartozó népcsoportokat uralmuk alá vonni, s ezt a helyzetet egy ideig fenntartani. Amint azonban valami aláásta az ilyen birodalmak uralmát, helyreállításuk többé már nem volt lehetséges.

Annak érdekében, hogy közelebbi analógiát találjunk arra, amit ma globális hatalomnak neveznek, figyelmünket a Mongol Birodalomnak nevezett különleges jelenségre kell fordítanunk. A Mongol Birodalom felemelkedése jelentős és jól szervezett ellenfelekkel való intenzív küzdelem során valósult meg. A legyőzöttek között volt a Lengyel és a Magyar Királyság, a Német-római Birodalom, számos orosz és ószláv fejedelemség, a Bagdadi Kalifátus és később még a Szung-dinasztia uralta Kína is.

Dzsingisz kán és utódai, legyőzve regionális vetélytársaikat, központi ellenőrzést valósítottak meg azon a területen, amit a későbbi, geopolitikával foglalkozó tudósok globális magterületnek (heartland) vagy a világhatalom kulcsövezetének (pivot) neveztek. Az eurázsiai szárazföldi birodalom a Kínai-tenger partjaitól a kis-ázsiai Anatóliáig és Közép-Európáig terjedt (lásd a 4. térképet). Csak a sztálinista kínai–szovjet tömb virágkorában jött el az az idő, amikor az eurázsiai kontinensen a Mongol Birodalomhoz hasonló nagyságú összefüggő területet ismét egy központból irányítottak.

A római, kínai és mongol birodalmak regionális előfutárai voltak a későbbi világhatalomra pályázó utódaiknak. Róma és Kína esetében – ahogyan már megjegyeztük – a birodalmi szerkezet mind politikailag, mind gazdaságilag rendkívül fejlett volt, miközben a központ kulturális fölényének széles körben való elismerése fontos megszilárdító szerepet játszott. Ezzel szemben a Mongol Birodalom a politikai hatalom gyakorlásában közvetlenebbül támaszkodott a katonai hódításra, amit a helyi viszonyokhoz való alkalmazkodás – sőt, asszimiláció – követett.

A Mongol Birodalom hatalma főleg katonai fölényére épült. Az erők gyors mozgatását és megfelelő időben való összevonását ötvöző kiváló katonai taktika zseniális és könyörtelen alkalmazásával elért mongol uralom nem hozott magával szervezett gazdasági vagy pénzügyi rendszert, sem pedig ellenállhatatlan kulturális fölényt. A mongol uralkodók nem voltak olyan sokan, hogy önmagát újratermelni képes uralkodó osztályt alkossanak, és a határozott és öntudatos kulturális vagy akár etnikai fölényérzet hiánya miatt a birodalmi elitben nem alakult ki kellő önbizalom.

Valójában a mongol uralkodók meglehetősen hajlamosak voltak arra, hogy fokozatosan asszimilálódjanak az általuk meghódított, de velük szemben kulturális fölényben lévő népekhez. Dzsingisz kán egyik fia például – aki a nagykán birodalmának kínai része felett uralkodott – a konfucianizmus lelkes támogatója lett. Másik fia Perzsia szultánjaként hithű muszlimmá vált, a harmadik pedig Közép-Ázsia uralkodójaként szintén a perzsa kultúrát képviselte.

Éppen ez a tényező – vagyis a hódítók asszimilációja a meghódítottakhoz a domináns politikai kultúra hiánya miatt –, illetve a birodalomalapító nagykán utódlásával kapcsolatos megoldatlan kérdések okozták a birodalom végleges bukását. A Mongol Birodalom olyannyira kiterjedtté vált, hogy már nem lehetett egyetlen központból irányítani, s mikor emiatt több önálló részre osztották fel, ez a hódítók még gyorsabb helyi asszimilációját indította el, és siettette a birodalom felbomlását. A világ legnagyobb szárazföldi birodalma két évszázados, 1206-tól 1405-ig tartó fennállása után nyomtalanul eltűnt.

Ezután Európáé lett a fő világhatalom, s egyúttal e terület lett a világuralomért folytatott fő küzdelmek központja is. Mintegy háromszáz év alatt az eurázsiai kontinens kicsiny északnyugati perifériája a tengeri hatalom révén először tett szert valódi globális uralomra, s hatalmát meg is szilárdította valamennyi földrészen. Figyelemre méltó, hogy Nyugat-Európa birodalmi hegemón államaiban milyen kicsiny volt a lakosság száma, különösen a leigázottak számához viszonyítva.

A XX. század elejére a nyugati féltekén kívül – ami kétszáz évvel korábban szintén Nyugat-Európa ellenőrzése alatt állt, és túlnyomórészt európai kivándorlók és leszármazottaik népesítették be – Nyugat-Európa uralma csupán Kínára, Oroszországra, a Török Birodalomra és Etiópiára nem terjedt ki (lásd az 5. térképet).

Nyugat-Európa uralma azonban nem jelentett globális hatalmat. A valóságban Európa civilizációs szempontból töltötte be a világhatalom szerepét, míg uralma az európai kontinensen sem volt egységesnek mondható. A mongolok, majd az Orosz Birodalom eurázsiai magterületen zajló szárazföldi hódításaitól eltérően Európa tengerentúli hatalmát a szakadatlan felderítő utaknak és a tengeri kereskedelem kiterjesztésének köszönhette. Ennek a folyamatnak azonban része volt a vezető európai hatalmak egymás közötti folytonos küzdelme, nemcsak a tengerentúli gyarmatokért, hanem az európai hegemóniáért is. Ebből geopolitikailag az következett, hogy Európa globális uralma nem egyetlen európai hatalom Európa feletti uralmából származott.

Nagyjából a XVII. század közepéig Spanyolország volt az első számú európai hatalom, mely már a XV. század vége felé globális ambíciókat dédelgető, jelentős tengerentúli gyarmattartó birodalommá vált. Ehhez a vallás szolgált egyesítő eszmeként, s ez volt a forrása a birodalom misszionáriusi hevületének is. Spanyolország és tengeri vetélytársa, Portugália között pápai közvetítésre volt szükség, hogy a világot hivatalosan is spanyol és portugál gyarmati területekre osszák a tordesillasi (1494) és a zaragozai (1529) szerződésekben. Mindazonáltal az angol, francia és holland kihívással szemben Spanyolország sohasem volt képes sem Nyugat-Európában, sem pedig a tengeren túl a tényleges főhatalmiság kivívására.

Spanyolország vezető szerepét fokozatosan átvette Franciaország. 1815-ig Franciaország volt Európa vezető hatalma, bár európai vetélytársai mind a kontinensen, mind a tengereken folyamatosan igyekeztek céljait keresztezni. Napóleon uralkodása alatt Franciaország közel került ahhoz, hogy tényleges európai hegemóniát valósítson meg. Ha sikerrel jár, talán domináns globális hatalommá is válhatott volna. Az európai koalíció Franciaország feletti győzelme azonban visszaállította a földrészen a hatalmi egyensúlyt.

Ami a következő századot illeti, egészen az első világháborúig Nagy-Britannia uralkodott a világ vizein, mivel London lett a világ első számú pénzügyi és kereskedelmi központja, és az angol flotta „uralta a tengereket”. Nagy-Britannia nyilvánvalóan első volt a tengeren túl, de akárcsak a korábban globális hegemóniára törekvő európai országok, a Brit Birodalom sem tudta egymaga kézben tartani Európát. Nagy-Britannia ehelyett a hatalmi egyensúlyt biztosító szövevényes diplomáciára épített, később pedig – annak megakadályozása végett, hogy akár Oroszország, akár Németország tartósan uralkodhasson a földrészen – az angol–francia antantra.

Nagy-Britannia tengeren túli birodalmát kezdetben a felfedezés, a kereskedelem és a hódítás kombinációjával szerezte. De hasonlóan római és kínai elődeihez vagy spanyol és francia vetélytársaihoz, azt, hogy meg tudta tartani a hatalmát, jelentős mértékben a brit kultúrfölény elismertségének köszönhette. Ez a fölény nemcsak a birodalmi uralkodó osztály szubjektív arroganciájából fakadt, hanem osztozott benne sok nem angol alattvaló is. Dél-Afrika első fekete elnökének, Nelson Mandelának szavaival élve: „Angol iskolában nevelkedtem, s akkoriban mindannak, ami a világon igazán jó volt, Anglia adott otthont. Én nem hajítom el azt a befolyást, amit Nagy-Britannia, a brit történelem és kultúra gyakorolt ránk.” A sikeresen fenntartott és hallgatólagosan elfogadott kulturális fölény miatt kevésbé volt szükség arra, hogy a birodalom központjának hatalmát nagy katonai erő vigyázza. 1914-ben mindössze néhány ezer brit katona és hivatalnok ellenőrzött nagyjából 11 millió négyzetmérföldet és majdnem 400 millió nem brit származású alattvalót (lásd a 6. térképet).

Összefoglalva, Róma nagyrészt kiváló katonai szervezettségével és kulturális vonzásával gyakorolta befolyását. Kína egy hatékony hivatalnoki karra hagyatkozott az etnikai közösségen alapuló birodalom kormányzásában, megerősítve hatalmát a széles körben tudatosított kultúrfölény révén is. A Mongol Birodalom a hódításra használt fejlett katonai technikát ötvözte az uralkodás alapjául szolgáló asszimilációs hajlandósággal.

Az angolok (akárcsak a spanyolok, hollandok és franciák) úgy tettek szert elsőségre, hogy zászlajuk követte a kereskedelem irányát, s az így szerzett hatalmat kiváló katonai szervezettségük és kulturális magabiztosságuk tovább erősítette. Ezek közül azonban egy sem volt igazi világbirodalom. Még Nagy-Britannia sem, minthogy nem uralta, csupán egyensúlyban tartotta Európát. A briteknek stabil Európára volt szükségük, hogy megőrizhessék nemzetközi vezető szerepüket; Európa önpusztítása elkerülhetetlenül a brit uralom végét is jelentette.

Ezzel szemben az amerikai globális hatalom ma példátlanul nagy területen van jelen. Az Egyesült Államok nemcsak ellenőrzése alatt tartja a világ óceánjait és tengereit, hanem dinamikus katonai erőt fejlesztett ki, tengeri és szárazföldi fegyverrendszerekkel ellenőrzi a tengerpartokat, s politikájának érvényesítésére bármikor képes jelentős katonai erőt eljuttatni a szárazföldi területek belsejébe is. Csapatai stabilan jelen vannak Eurázsia nyugati és keleti csücskén, ugyanakkor ellenőrzésük alatt tartják a Perzsa-öblöt is. Amerika vazallusai és szövetségesei – akik közül néhányan arra vágynak, hogy még szorosabb kapcsolatok fűzzék őket Washingtonhoz – megtalálhatók az egész eurázsiai kontinensen, amint azt a 7. térkép is mutatja.

Az amerikai gazdaság dinamizmusa biztosítja a globális elsőség gyakorlásának feltételeit. Az amerikai gazdaság már kezdetben is – közvetlenül a második világháború után – kiemelkedett az összes többi gazdaság közül, egymaga több mint 50 százalékát adta a világ bruttó nemzeti össztermékének (GNP). A nyugat-európai és a japán gazdaság talpra állásának, valamint az ázsiai gazdaság dinamizálódásának az lett a következménye, hogy a világ nemzeti össztermékének Amerikára eső aránytalanul nagy hányada közvetlenül a háború után csökkenésnek indult. Mire a világháborút követő hidegháború befejeződött, a világ nemzeti össztermékének Amerikára eső hányada – konkrétabban az Amerikára jutó ipari termelés – körülbelül 30 százalékon stabilizálódott, vagyis azon a szinten, amely a második világháborút követő kivételes évektől eltekintve jellemző volt e század nagy részében.

Ami ennél is fontosabb, Amerika megőrizte, sőt, növelte vezető szerepét a legújabb tudományos eredmények katonai célokra való felhasználásában, s ezzel létrehozott egy technológiailag egyedülálló katonai gépezetet, az egyetlen olyat, amelyik hatékonyan elérheti a világ bármely pontját. Eközben tartotta komoly versenyelőnyét a gazdaságilag döntő jelentőségű információs technológiában. Az a tény, hogy Amerika uralja a jövő gazdaságának csúcstechnológiai ágazatait, azt mutatja, hogy az amerikai technológiai elsőség aligha szűnik meg a közeljövőben – különösen, ha figyelembe vesszük, hogy a gazdaságilag döntő területeken a termelékenység tekintetében Amerika őrzi, sőt, még növeli is előnyét nyugat-európai és japán versenytársaival szemben.

Természetesen egyes nagyhatalmak, mint Oroszország és Kína, nem nézik jó szemmel ezt a hegemóniát. 1996 elején, Borisz Jelcin orosz elnök pekingi látogatása alkalmával a két ország ezt közösen ki is nyilvánította. Ráadásul ezek az országok olyan nukleáris arzenállal rendelkeznek, melyre támaszkodva létfontosságú amerikai érdekeket fenyegethetnek. A nyers valóság azonban az, hogy Oroszország és Kína egyelőre – s még jó ideig – nem nyerhetne meg egy atomháborút, annak ellenére, hogy képes lenne kezdeményezni. Mivel nem tudják katonai erőiket nagy távolságra eljuttatni annak érdekében, hogy érvényesítsék politikai akaratukat, és technológiai szempontból Amerikánál sokkal fejletlenebbek, egyszerűen nincsenek meg az eszközeik arra, hogy tartós világméretű befolyást gyakoroljanak, vagy arra a közeljövőben szert tegyenek.

Röviden, Amerika vezető szereppel rendelkezik a globális hatalom négy döntő fontosságú területén. Katonailag ez az egyetlen ország, amelyiknek bárhová elér a keze, gazdasági szempontból továbbra is ő a globális növekedés motorja, még akkor is, ha néhány vonatkozásban Japán és Németország komoly vetélytársnak bizonyul (de a globális hatalom egyéb jellemzőivel egyikük sem rendelkezik). Technológiai szempontból Amerika megőrizte általános vezető szerepét a csúcstechnológiával kapcsolatos újítások terén, kulturálisan pedig – az amerikai kultúra némiképp harsány volta ellenére is – egyedülálló vonzást gyakorol, különösen a világ fiatalságára. Mindezek együtt olyan politikai befolyást biztosítanak az Egyesült Államoknak, amihez még csak hasonlóval sem rendelkezik a többi állam. A négy tényezőnek együttesen köszönhető, hogy Amerika az egyetlen, átfogó értelemben vett globális szuperhatalom.

Az amerikai globális rendszer

Bár Amerika nemzetközi elsősége óhatatlanul felidéz korábbi birodalmi rendszerekkel való hasonlatosságokat, a különbségek fontosabbak, s túlmutatnak a területiség kérdésén. Amerika világméretű hatalmát egy olyan jellegzetesen amerikai típusú globális rendszeren keresztül gyakorolja, amely tükrözi az amerikai tapasztalatot. Ennek lényegi eleme az a plurális jelleg, ami mind az amerikai társadalom, mind az amerikai politikai rendszer esetében megfigyelhető.

A korábbi birodalmakat arisztokratikus politikai elitek hozták létre, és az esetek többségében autoriter vagy önkényuralmi irányítás alatt álltak. A birodalmak lakosságának többsége vagy politikailag közömbös volt, vagy – a későbbi korokban – őket is megfertőzte a birodalmi érzület és annak egész jelképrendszere. A nemzeti dicsőség keresése, a the white man’s burden (a fehér ember terhe), a la mission civilisatrice (civilizációs küldetés), nem beszélve a személyes haszon lehetőségéről, mind azt a célt szolgálták, hogy támogatást szerezzenek a birodalmi kalandokhoz és egyensúlyban tartsák a birodalom hierarchikus hatalmi piramisát.

Az amerikai hatalom „exportálásával” kapcsolatban a közvélemény vegyesebb érzelmeket táplált. Az amerikaiak a második világháborúban való részvételt nagyrészt a Pearl Harbort érő japán támadás által kiváltott sokkhatás miatt támogatták. Az Egyesült Államok hidegháborús részvétele kezdetben vonakodóbb támogatást kapott, egészen a berlini blokádig és az azt követő koreai háborúig. Miután a hidegháború véget ért, a közvéleményt nem ragadta magával a mohóság az Egyesült Államok egyetlen globális hatalomként való felemelkedése kapcsán, sőt, az emberek sokkal inkább azt szerették volna, hogy Amerika korlátozza külföldi felelősségvállalását. Az 1995-ben és 1996-ban végzett közvélemény-kutatások azt mutatták, hogy az amerikaiak szívesebben veszik a globális hatalom másokkal való „megosztását”, semmint annak kizárólagos gyakorlását.

Ezen belső tényezők miatt az amerikai globális rendszer a „megnyerés” technikáját hangsúlyozza (így a legyőzött versenytársak – Németország, Japán és újabban Oroszország – esetében is), méghozzá sokkal nagyobb mértékben, mint azt a korábbi birodalmi rendszerek tették. Emellett Amerika előszeretettel alkalmazza a függő helyzetben lévő külföldi elitek közvetett befolyásolásának módszerét, miközben nem kevés hasznot húz saját demokratikus elveinek és intézményeinek vonzásából. A fentieket tovább erősíti a nemzetközi kommunikációra, tömegszórakoztatásra és tömegkultúrára gyakorolt jelentős eszmei hatás, valamint az amerikai csúcstechnológia, illetve az amerikai hadsereg potenciális ütőereje.

A kulturális vezető szerep az amerikai globális hatalom alulértékelt vonása. Akármit gondolunk is esztétikai értékéről, az amerikai tömegkultúra mágnesként vonz mindenkit, különösen a világ ifjúságát. Lehet, hogy vonzereje az általa megjelenített életstílus hedonista jellegéből fakad, de globális vonzása tagadhatatlan. Az amerikai televízióműsorok és filmek teszik ki a világpiac mintegy háromnegyedét. Az amerikai popzene is ugyanilyen népszerű a világban, és az amerikai divatot, étkezési szokásokat, sőt, öltözködést is világszerte egyre többen utánozzák. Az internet nyelve az angol, a világban a számítógépeken folytatott „csevegések” túlnyomó többségét pedig Amerikában kezdeményezik, befolyásolva ezzel a világban folytatott beszélgetések tartalmát. S végül Amerika a magas szintű oktatást keresők Mekkája lett; évente nagyjából félmillió diák özönlik Amerikába, és a legtehetségesebbek közül sokan sohasem térnek vissza hazájukba. Az amerikai egyetemek egykori diákjai valamennyi földrész szinte minden kormányában megtalálhatók.

Sok külföldi demokratikus elkötelezettségű politikus stílusa egyre nagyobb mértékben emlékeztet az amerikaiakéra. Nem csupán John F. Kennedy talált lelkes külföldi követőkre, újabb – és kevésbé dicsteljes – amerikai politikai vezetők is a gondos tanulmányozás és a politikai utánzás tárgyaivá váltak. Egészen különböző kultúrákból származó politikusok – például a japán Hasimoto Rjutaro, aki az 1990-es évek közepén volt Japán miniszterelnöke, vagy a brit miniszterelnök, Tony Blair (a „Tony” nyilván a „Jimmy” Carter, „Bill” Clinton és „Bob” Dole közvetlenségének utánérzete) – a lehető legtermészetesebb módon utánozzák Bill Clinton PR-technikáit, barátságos modorát és azt, ahogy az egyszerű emberek nyelvén fogalmazza mondatait.

Az amerikai politikai hagyományokhoz kapcsolódó demokratikus ideálok tovább erősítik azt, amit egyesek amerikai „kulturális imperializmusként” érzékelnek. Abban a korban, amikor a demokratikus kormányzás a lehető legnagyobb mértékben terjed, az amerikai politikai tapasztalat utánzásra méltó modellként szolgál. Az, hogy az egész világon egyre inkább központi helyet foglal el az írott alkotmány, és a törvényesség előbbre való, mint a politikai megfontolások – még ha ez az elv a gyakorlatban gyakran csorbát szenved is –, részben az amerikai alkotmányosság erejének köszönhető. Azt a tényt, hogy a néhai kommunista országok hadseregei nemrégiben civil ellenőrzés alá kerültek – különösen, hogy ez a NATO-tagság előfeltételének is számított –, szintén nagymértékben befolyásolta az amerikai civil-katonai kapcsolatok rendszere.

A demokratikus amerikai politikai rendszer vonzását és hatását az amerikai vállalkozói gazdasági modell növekvő vonzása is kísérte, amely az egész világra kiterjedő szabadkereskedelmet és a korlátlan versenyt hangsúlyozza. Ahogy az európai jóléti állam – beleértve a német változatot is, ahol nagy hangsúlyt fektetnek a vezetés és a munkavállalók párbeszédére – kezdi elveszíteni gazdasági lendületét, Európában mind többen adnak hangot annak a véleményüknek, hogy a versenyközpontúbb, sőt, sokszor könyörtelenként számontartott amerikai gazdasági kultúrát kell átvenni, ha Európa nem akar még jobban lemaradni. Még Japánban is kezdik elismerni, hogy a gazdasági siker szükséges velejárója a mind nagyobb mértékű individualizmus.

A politikai demokrácia és gazdasági fejlődés amerikai eszméje sokak számára vonzó, egyszerű ideológiai üzenetet hordoz: az egyéni boldogulásért folytatott küzdelem hozzájárul a szabadsághoz, miközben gazdagságot teremt. Az idealizmus és az egoizmus így létrejövő elegye hatásos kombinációt képez. E gondolkodásmód szerint az egyéni önmegvalósítás olyan Istentől való jog, amely mások számára is áldásos, mert példát mutat és gazdagodást eredményez. Ez olyan szemlélet, amely különösen vonzza az energikus, becsvágyó és kimagaslóan versenyképes embereket.

Ahogyan az amerikai szokások utánzása világszerte fokozatosan teret hódít, egyre kedvezőbb környezet jön létre a közvetett és látszólagos konszenzuson alapuló amerikai hegemónia gyakorlásához. És mint azt Amerika belső struktúráján is látjuk, ez a hegemónia egymáshoz kapcsolódó intézmények és eljárások összetett rendszerét jelenti, melynek az a funkciója, hogy konszenzust teremtsen, illetve elhomályosítsa a hatalom és befolyás terén mutatkozó aszimmetriákat. Ily módon az amerikai globális elsőség szövetségek és koalíciók finom rendszerén nyugszik, és ezek szó szerint behálózzák a földgolyót.

Az intézményesen az Észak-atlanti Szerződés Szervezetében (NATO) testet öltő transzatlanti szövetség összekapcsolja Európa legtermelékenyebb és legbefolyásosabb államait Amerikával, ezzel kulcsszereplővé téve az Egyesült Államokat Európa ügyeiben is. A Japánnal kötött kétoldalú politikai és katonai szerződések a legerősebb ázsiai gazdaságot kötik össze az Egyesült Államokkal, ráadásul úgy, hogy Japán – legalábbis egyelőre – lényegében amerikai védnökség alatt áll. Amerika emellett részt vesz olyan kialakulóban lévő, a csendes-óceáni térségre kiterjedő multilaterális szervezetekben, mint az Ázsiai és Csendes-óceáni Gazdasági Együttműködés (APEC) fóruma, s ezzel maga is kulcsfontosságú tényezővé válik a régió ügyeiben. A nyugati félteke általában védett a külső hatásokkal szemben, s ez lehetővé teszi Amerika számára, hogy központi szerepet játsszon a nyugati féltekén található multilaterális szervezetekben. A perzsa-öbölbeli különleges biztonsági megoldások – főleg az 1991-es, Irak elleni rövid büntető hadjárat után – e gazdasági szempontból létfontosságú régiót amerikai katonai övezetté tették. Még az egykori szovjet befolyási övezetben is minduntalan olyan, Amerika által támogatott kezdeményezésekkel találkozunk, melyek a NATO-val való szorosabb együttműködés kialakítását célozzák. Ilyen például a „Partnerség a békéért” program.