AMTAK E-KÖNYVEK

Mikszáth Kálmán

A Tisztelt Házból

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-35-4

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

A Tisztelt Házból

Tartalom

A Tisztelt Házból

1882 ORSZÁGGYŰLÉSI KARCOLATOK

AZ »ÚJ HÁZ«

A VAKÁCIÓ UTÁN

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

NIX - DEUTSCH

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

GRÓF HUNYADY LÁSZLÓ

AZ ORSZÁGHÁZBÓL [február 25.]

AZ ORSZÁGHÁZBÓL [február 27. és 28.]

AZ ORSZÁGHÁZBÓL [március 1.]

KI AZ OKOSABB EMBER?

SZEGED AZ ORSZÁGHÁZBAN

CHASSÉ CROISÉ

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

A TISZAESZLÁRI KISLEÁNY

1882 ORSZÁGGYŰLÉSI KARCOLATOK

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL (Jún. 2. és 3-án)

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL - június 5.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL - június 7.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL - jún. 9.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL - jún. 10.

A HÁZBÓL [okt. 5.]

A TISZTELT HÁZBÓL [okt. 11.]

APRÓSÁGOK A MAI ÜLÉSBŐL

A TISZTELT HÁZBÓL [okt. 13.]

A HÁZBÓL [nov. 15.]

A HÁZBÓL [nov. 17.]

A T. HÁZBÓL [nov. 21.]

A T. HÁZBÓL [nov. 21.]

APRÓSÁGOK

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

A T. HÁZBÓL

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

A MAI ÜLÉS

A TISZTELT HÁZBÓL

ODIOSA MATERIA

A TISZTELT HÁZBÓL [nov. 29.]

A T. HÁZAK [dec. 1.]

A T. HÁZBÓL [dec. 2.]

A TISZTELT HÁZBÓL [dec. 3.]

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL dec. 5. [dec. 6.]

A TISZTELT HÁZBÓL [dec. 10.]

A TISZTELT HÁZBÓL dec. 11. [dec. 12.]

A MAI ÜLÉS [dec. 13.]

A MAI ÜLÉS [dec. 15.]

A T. HÁZBÓL [dec. 16.]

A T. HÁZBÓL [dec. 17.]

A T. HÁZBÓL [dec. 19.]

A T. HÁZBÓL [dec. 20.]

A T. HÁZBÓL [dec. 21.]

A T. HÁZBÓL [dec. 22.]

1883 PESTI HÍRLAP

A MAI ÜLÉS [jan. 11.]

A T. HÁZBÓL [jan. 12.]

A T. HÁZBÓL [jan. 13.]

A »MÉLTSÁS« HÁZBÓL [jan. 14.]

A T. HÁZBÓL [jan. 16.]

A T. HÁZBÓL [jan. 17.]

A T. HÁZBÓL [jan. 19.]

A T. HÁZBÓL [jan. 20.]

A T. HÁZBÓL [jan. 21.]

A TISZTELT HÁZBÓL [jan. 23.]

A TISZTELT HÁZBÓL [jan. 25.]

A T. HÁZBÓL [jan. 26.]

A T. HÁZBÓL [jan. 27.]

A MÉLTSÁS HÁZBÓL [jan. 27.]

A TISZTELT HÁZ KONYHÁJÁBÓL

A T. HÁZBÓL [jan. 28.]

A T. HÁZBÓL [jan. 29.]

A T. HÁZBÓL [jan. 30.]

A T. HÁZBÓL [jan. 31.]

A T. HÁZBÓL [febr. 1.]

A T. HÁZBÓL [febr. 2.]

A T. HÁZBÓL [febr. 3.]

A SHISMA

A T. HÁZBÓL [febr. 9.]

A T. HÁZBÓL [febr. 10.]

A T. HÁZBÓL [febr. 11.]

A T. HÁZBÓL [febr. 13.]

A T. HÁZBÓL [febr. 16.]

A T. HÁZBÓL [febr. 17.]

A T. HÁZBÓL [febr. 18.]

A T. HÁZBÓL [febr. 21.]

A T. HÁZBÓL [febr. 22.]

A T. HÁZBÓL [febr. 23.]

NEM EGÉSZEN A T. HÁZBÓL [febr. 24.]

A T. HÁZBÓL [febr. 25.]

A T. HÁZBÓL [febr. 27.]

A T. HÁZBÓL [márc. 1.]

A T. HÁZBÓL [márc. 2.]

A T. HÁZBÓL [márc. 6.]

A T. HÁZBÓL [márc. 7.]

A T. HÁZBÓL [márc. 8.]

A T. HÁZBÓL [márc. 9.]

A T. HÁZBÓL [márc. 10.]

A T. HÁZBÓL [márc. 11.]

A T. HÁZBÓL [márc. 13.]

A T. HÁZBÓL [márc. 14.]

A T. HÁZBÓL [márc. 15.]

A T. HÁZBÓL [márc. 16.]

A T. HÁZBÓL [márc. 17.]

A T. HÁZBÓL [márc. 18.]

1883 PARLAMENTI KARCOLATOK

A T. HÁZBÓL [ápr. 3. ]

A T. HÁZBÓL [ápr. 4. ]

A T. HÁZBÓL [ápr. 5. ]

A T. HÁZBÓL [ápr. 6. ]

A T. HÁZBÓL [ápr. 7. ]

A T. HÁZBÓL [ápr. 8.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 10.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 12.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 13.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 14.]

KARCOLAT AZ ORSZÁGHÁZBÓL [ápr. 15.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 17.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 18.]

A ZÁRT ÜLÉSBŐL [ápr. 18.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 19.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 20.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 22.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 24.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 25.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 26.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 27.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 28.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 29.]

A T. HÁZBÓL [máj. 1.]

A T. HÁZBÓL [máj. 2.]

A T. HÁZBÓL [máj. 3.]

A T. HÁZBÓL [máj. 5.]

A T. HÁZBÓL [máj. 6.]

A T. HÁZBÓL [máj. 8.]

Morál

A T. HÁZBÓL [máj. 9.]

A T. HÁZBÓL [máj. 10.]

A T. HÁZBÓL [máj. 11.]

A T. HÁZBÓL [máj. 12.]

A T. HÁZBÓL [máj. 22.]

A T. HÁZBÓL [máj. 23.]

A T. HÁZBÓL [máj. 26.]

A T. HÁZBÓL [máj. 27.]

A T. HÁZBÓL [máj. 29.]

1883 PARLAMENTI KARCOLATOK

A T. HÁZBÓL [szept. 28.]

A T. HÁZBÓL [okt. 2.]

A T. HÁZBÓL [okt. 3.]

A T. HÁZBÓL [okt. 4.]

A T. HÁZBÓL [okt. 7.]

A T. HÁZBÓL [okt. 9.]

A T. HÁZBÓL [okt. 10.]

A T. HÁZBÓL [okt. 11.]

A CSÁNGÓ ÜGY

A T. HÁZBÓL [okt. 13.]

A T. HÁZBÓL [nov. 18.]

A T. HÁZBÓL [nov. 20.]

A T. HÁZBÓL [nov. 21.]

A T. HÁZBÓL [nov. 22.]

A T. HÁZBÓL [nov. 23.]

A T. HÁZBÓL [nov. 24.]

A TISZTELT SZOLGÁK

A T. HÁZBÓL [nov. 27.]

A T. HÁZBÓL [nov. 28.]

A T. HÁZBÓL [nov. 29.]

A T. HÁZBÓL [nov. 30.]

A T. HÁZBÓL [dec. 1.]

A T. HÁZBÓL [dec. 4.]

A T. HÁZBÓL [dec. 5.]

A T. HÁZBÓL [dec. 6.]

A T. HÁZBÓL [dec. 7.]

A T. HÁZBÓL [dec. 8.]

A T. HÁZBÓL [dec. 13.]

A HÁZBÓL [dec. 14.]

1883 PARLAMENTI KARCOLATOK

A FŐRENDIHÁZBÓL

EGY SÉTA AZ UTCÁN

A FŐRENDIHÁZBÓL

A T. HÁZBÓL [jan. 15.]

A T. HÁZBÓL [jan. 18.]

A FOLYOSÓRÓL

A T. HÁZBÓL [jan. 29.]

A T. HÁZBÓL [febr. 1.]

A MAI ÜLÉSBŐL

KAPHATÓ KÖVETEK

A HARMADIK NAP

A VITA VÉGE

A KÖLTSÉGVETÉSI VITA

SZOLNOK SZOLNOKAI

SZOLNOK SZOLNOKAI

A T. HÁZBÓL [febr. 19.]

A T. HÁZBÓL [febr. 21.]

A T. HÁZBÓL [febr. 23.]

A T. HÁZBÓL [márc. 2.]

SZÉKELY BÁNJA! SZÉKELY TÁMAD

A T. HÁZBÓL [márc. 9.]

MACSKA A T. HÁZBAN

A CEGLÉDI ESET

AZ ÉREM KÉT OLDALA

A T. HÁZBÓL [márc. 22.]

A KEMÉNY-NAP

A T. HÁZBÓL [márc. 29.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 23.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 26.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 29.]

A T. HÁZBÓL [máj. 1.]

AZ ÚJ HÁZ A RÉGI HÁZBAN

A T. HÁZBÓL [máj. 3.]

A T. HÁZBÓL [máj. 4.]

A T. HÁZBÓL [máj. 10.]

A T. HÁZBÓL [máj. 13.]

FOGY A DIÁK

AZ UTOLSÓ ELŐTTI ÜLÉS

A T. HÁZBÓL [máj. 20.]

1884 PARLAMENTI KARCOLATOK

A MI KÉPVISELŐHÁZUNK

MORGEN RÓTH HEUTE TODT

A MEGALAKULÁS

A T. HÁZBÓL [okt. 16.]

A T. HÁZBÓL [okt. 17.]

A HARMADIK NAP

A T. HÁZBÓL [okt. 19.]

A T. HÁZBÓL [okt. 21.]

A T. HÁZBÓL [okt. 22.]

A T. HÁZBÓL [okt. 24.]

A T. HÁZBÓL [okt. 25.]

A T. HÁZBÓL [okt. 26.]

POSTSCRIPTUM A »T. HÁZ«-BÓL KARCOLATHOZ

A KÉPVISELŐHÁZ VIZSGÁLATAI

A T. HÁZBÓL [nov. 26.]

A T. HÁZBÓL [nov. 30.]

A FIATALOK

A T. HÁZBÓL [dec. 3.]

A T. HÁZBÓL [dec. 4.]

A T. HÁZBÓL [dec. 5.]

A T. HÁZBÓL [dec. 6.]

A T. HÁZBÓL [dec. 7.]

A T. HÁZBÓL [dec. 11.]

A HÁZ SZEMETES KOSARA

A FOLYOSÓRÓL

A T. HÁZBÓL [dec. 13.]

A T. HÁZBÓL [dec. 14.]

A T. HÁZBÓL [dec. 17.]

1885 PARLAMENTI KARCOLATOK

A T. HÁZBÓL [jan. 13.]

A T. HÁZBÓL [jan. 14.]

A T. HÁZBÓL [jan. 15.]

MIBE KERÜL NEKEM A SZIVÁK MANDÁTUMA?

A T. HÁZBÓL [jan. 16.]

A T. HÁZBÓL [jan. 17.]

A T. HÁZBÓL [jan. 18.]

A T. HÁZBÓL [jan. 23.]

A T. HÁZBÓL [jan. 24.]

A T. HÁZBÓL [jan. 25.]

A T. HÁZBÓL [ Jan. 27.]

A T. HÁZBÓL [jan. 28.]

A T. HÁZBÓL [jan. 28.]

A T. HÁZBÓL [jan. 29.]

A T. HÁZBÓL [jan. 30.]

A T. HÁZBÓL [febr. 13.]

A T. HÁZBÓL [febr. 14.]

A T. HÁZBÓL [febr. 15.]

A T. HÁZBÓL [febr. 17.]

A KIRÁLY NEVE

A T. HÁZBÓL [febr. 19.]

A T. HÁZBÓL [febr. 20.]

A T. HÁZBÓL [febr. 21.]

A T. HÁZBÓL [febr. 24.]

A T. HÁZBÓL [febr. 26.]

A T. HÁZBÓL [febr. 27.]

MÉG MINDÉG AZ 5. §

A T. HÁZBÓL [márc. 1.]

A T. HÁZBÓL [márc. 3.]

TISZA A GYANÚ ALATT

A T. HÁZBÓL [márc. 7.]

A T. HÁZBÓL [márc. 11.]

A LEVETKŐZÖTT LEÁNY

A T. HÁZBÓL [márc. 14.]

A T. HÁZBÓL [márc. 15.]

ANDRÁSSY GYULA ÉS AZ ADOMÁJA

AHOL AZ EMBER A BÁRÓNÁL VÉGZŐDIK

A T. HÁZBÓL [ápr. 14.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 17.]

A T. HÁZBÓL [ápr. 18.]

AZ ALRENDI HÁZBÓL

A T. HÁZBÓL [ápr. 22.]

A T. HÁZBÓL [máj. 17.]

A T. HÁZBÓL [máj. 20.]

AZ UTOLSÓ NAP

1885 PARLAMENTI KARCOLATOK

AZ ÚJ FŐRENDIHÁZ ELSŐ ÜLÉSE

A T. HÁZBÓL [szept. 30.]

A T. HÁZBÓL [okt. 11.]

A T. HÁZBÓL [okt. 16.]

MILYEN AZ EXPOZÉ?

HA AZ A »HA« NEM VOLNA

A T. HÁZBÓL [nov. 22. ]

A T. HÁZBÓL [nov. 26.]

AZ ORSZÁGHÁZBÓL

A T. HÁZBÓL [dec. 2.]

A HÁZ ATILLÁJA

A T. HÁZBÓL [dec. 8.]

A T. HÁZBÓL [dec. 10.]

A T. HÁZBÓL [dec. 11.]

A T. HÁZBÓL [dec. 12. ]

A T. HÁZBÓL [dec. 13.]

A T. HÁZBÓL [dec. 15.]

A T. HÁZBÓL [dec. 17.]

1885 A TISZTELT HÁZ

BEVEZETÉS

A KÁOSZ

A SZÍNHELY

A FOLYOSÓ

A GENERÁLIS

A KARZAT

A KÉT TÖRZSFŐNÖK

A KÉPVISELŐHÁZ MADARA

BENT A TEREMBEN

A MACSKA

A SZÓNOKOK

A »MAJDNEM SZÓNOKOK«

AHOL A SZELLEMI TOALETTET CSINÁLJÁK

A SOKFEJŰEK

A BÜFÉ

A KÉPVISELŐI MESTERSÉG

A »HALUSKA JÁNOSOK«

EPILÓG

1886 PARLAMENTI KARCOLATOK

A T. HÁZBÓL [jan. 13.]

A T. HÁZBÓL [jan. 14.]

A T. HÁZBÓL [jan. 15. ]

A T. HÁZBÓL [jan. 17.]

A T. HÁZBÓL [jan. 19.]

A T. HÁZBÓL [jan. 20.]

A T. HÁZBÓL [jan. 21.]

A T. HÁZBÓL [jan. 22. ]

A T. HÁZBÓL [jan. 24.]

A FŐRENDIHÁZBÓL

A T. HÁZBÓL [jan. 28.]

A T. HÁZBÓL [febr. 6.]

A T. HÁZBÓL [febr. 7.]

A T. HÁZBÓL [febr. 10.]

A T. HÁZBÓL [febr. 12.]

A T. HÁZBÓL [febr. 13.]

A T. HÁZBÓL [febr. 14.]

A T. HÁZBÓL [febr. 17.]

A T. HÁZBÓL [febr. 19.]

KUTYAÁLLAPOT A T. HÁZBAN

A T. HÁZBÓL [ febr. 25.]

A T. HÁZBÓL [márc. 2.]

A T. HÁZBÓL [márc. 3.]

A T. HÁZBÓL [márc. 4.]

A T. HÁZBÓL [márc. 6.]

A T. HÁZBÓL [márc. 7.]

A FŐRENDIHÁZBÓL

A MAI ÜLÉS

A T. HÁZBÓL [márc. 11.]

A T. HÁZBÓL [márc. 12.]

A T. HÁZBÓL [márc. 13.]

A T. HÁZBÓL [márc. 14.]

MILYENEK A RÉSZLETES VITÁK?

A T. HÁZBÓL [márc. 20.]

A T. HÁZBÓL [márc. 23.]

A T. HÁZBÓL [márc. 24.]

ORSZÁGGYŰLÉS

A T. HÁZBÓL [márc. 27.]

AZ ÉN LEGÚJABB RIVÁLISOM

A T. HÁZBÓL [ápr. 1.]

A KÖZSÉGI VITA

A T. HÁZBÓL [ápr. 8.]

A KABÁTOK BELSEJE

A T. HÁZBÓL [ápr. 13.]

ORSZÁGGYŰLÉS

A T. HÁZBÓL [máj. 5.]

A T. HÁZBÓL [máj. 6.]

A T. HÁZBÓL [máj. 12.]

A T. HÁZBÓL [máj. 13.]

A T. HÁZBÓL [máj. 15.]

A T. HÁZBÓL [máj. 16.]

A T. HÁZBÓL [máj. 20.]

A T. HÁZBÓL [máj. 22.]

A T. HÁZBÓL [máj. 25.]

A T. HÁZBÓL [jún. 1.]

A T. HÁZBÓL. [jún. 8.]

A HELYZET KRÓNIKÁJA

FABINY NAPJA

A T. HÁZBÓL [jún. 27.]

1886 PARLAMENTI KARCOLATOK

A T. HÁZBÓL [szept. 19.]

ORSZÁGGYŰLÉS

A MAI ÜLÉS

A T. HÁZBÓL [okt. 1.]

A T. HÁZBÓL [okt. 10.]

A T. HÁZBÓL [okt. 12.]

A T. HÁZBÓL [okt. 13.]

A T. HÁZBÓL [okt. 14.]

A HÉT TÖRTÉNETE [nov. 28.]

A T. HÁZBÓL [dec. 3.]

KÉPVISELŐI NAPIDÍJAK

A T. HÁZBÓL [dec. 15.]

A T. HÁZBÓL [dec. 18.]

A T. HÁZBÓL [dec. 19.]

SZÉCHENYI ÉS MATLEKOVITS

1887 PARLAMENTI KARCOLATOK

AZ ÚJ HÁZ

VADÁSZAT KÉPVISELŐKRE

A »SKRIBÁK«

ÚJ HONATYÁK

A KÉPVISELŐHÁZ ELSŐ ÜLÉSE

AZ ORSZÁGGYŰLÉS ÜNNEPÉLYES MEGNYITÁSA

A MANDÁTUMOK

A HÁZ ATMOSZFÉRÁJA

A SOMOGYI LEVÉL

A KÉPVISELŐSÉG MESTERSÉGE

A FŐRENDIHÁZI »VITA«

A T. HÁZBÓL [okt. 18.]

A T. HÁZBÓL [okt. 19.]

A T. HÁZBÓL [okt. 20.]

A TISZA EXPOZÉJA

MIBŐL JÖN BE AZ A HÁROMMILLIÓ PLUSSZ?

A KAPOSVÁRI MANDÁTUM

A NAP KRÓNIKÁJA

VAJON MI LEHETETT?

MIT CSINÁL KOSSUTH LAJOS?

A T. HÁZBÓL [dec. 2.]

A T. HÁZBÓL [dec. 4.]

KÉT NYERGEN

A T. HÁZBÓL [dec. 8.]

A PULSZKY-FÉLE VIZSGÁLAT

A MAI ÜLÉS

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 13.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 15.]

»ÜZENET« VITA

A T. HÁZBÓL [dec. 18.]

1888 PARLAMENTI KARCOLATOK

A »PERTU« SZÓNOKLATOK

NAGYPOLITIKA A T. HÁZBAN

A T. HÁZBÓL [jan. 17.]

A T. HÁZBÓL [jan. 18.]

A T. HÁZBÓL [jan. 20.]

AZ ÖTÖDIK NAP

A MAI ÜLÉS [jan. 22.]

A T. HÁZBÓL [jan. 28.]

A MAI ÜLÉS [jan. 31.]

AZ »IDEGEN«

A SZŰZ SZÓNOKOK

A HÁBORÚ A FOLYOSÓN

A T. HÁZBÓL [febr. 9.]

A T. HÁZBÓL [febr. 12.]

A HEGYPÁRTI SÜN

A T. HÁZBÓL [febr. 19.]

A MAI ÜLÉS [márc. 2.]

A T. HÁZBÓL [márc. 11.]

A SZENNAI VÁLASZTÓK

A T. HÁZBÓL [ápr. 15.]

A FŐRENDIHÁZ MAI ÜLÉSE

ELLENZÉKI APÁTIA

A MAI ÜLÉS [ápr. 24.]

A MAI ÜLÉS [máj. 6.]

TAVASZI TÖPRENGÉSEK

A T. HÁZBÓL [máj. 25.]

A T. HÁZBÓL [máj. 26.]

A T. HÁZBÓL [máj. 27.]

A »DUMMHEIT«

A T. HÁZBÓL [máj. 30.]

PÁZMÁNDY ÉS A PÁRTJA

AZ UTOLSÓ ÜLÉS

A MAI ÜLÉS [jún. 9.]

A »RÖPDE« ÚJ LAKÓJA

A T. HÁZBÓL [jún. 16.]

1888 PARLAMENTI KARCOLATOK

A MAI ÜLÉS [nov. 6.]

A HELYZET

A MAI ÜLÉS [nov. 13.]

A MAI ÜLÉS [nov. 14.]

A T. HÁZBÓL [nov. 18.]

A T. HÁZBÓL [nov. 20.]

A MAI ÜLÉS [nov. 22.]

A T. HÁZBÓL [nov. 23.]

A VITA VÉGE

A »HÁZ« [I.]

A T. HÁZBÓL [nov. 28.]

A T. HÁZBÓL [nov. 29.]

A T. HÁZBÓL [nov. 30.]

A MAI ÜLÉS [dec. 2.]

A MAI ÜLÉS [dec. 4.]

A MULATSÁGOS KABÁTOK

A »HÁZ« II.

A T. HÁZBÓL [jan. 11.]

ESTE ÉS REGGEL

A HANGULAT

TISZA ISTVÁN

A MAI ÜLÉS [jan. 17.]

A T. HÁZBÓL [jan. 18.]

A MAI ÜLÉS [jan. 20.]

JÓKAI BESZÉL

A VITA VÉGÉN

A SZCÉNA

A T. HÁZBÓL [jan. 26.]

MEGINT EGY SZCÉNA

A SZAVAZÁS

1889 PARLAMENTI KARCOLATOK

A MAI ÜLÉS [febr. 15. ]

A T. HÁZBÓL [febr. 20. ]

A MAI ÜLÉS [febr. 21. ]

SZILÁGYI DEZSŐ BESZÉL

A MAI ÜLÉS [febr. 24. ]

A MAI ÜLÉS [febr. 27.]

A MÁSODIK NAP

NEGYEDIK NAP

AZ ÖTÖDIK NAP

A T. HÁZBÓL

A MULATSÁGOS KERÜLET

A NYOLCADIK NAP

A TIZENEGYEDIK NAP

A TIZENKETTEDIK NAP

A TIZENHARMADIK NAP

A MAI ÜLÉS [márc. 19.]

TIZENHETEDIK NAP

TIZENNYOLCADIK NAP

TIZENKILENCEDIK NAP

A HUSZADIK NAP

HUSZONEGYEDIK NAP

HUSZONKETTEDIK NAP

A MAI ÜLÉS [márc. 31. ]

A »HÁZ«

A MAI ÜLÉS [okt. 16.]

A MAI ÜLÉS [okt. 22. ]

A MAI ÜLÉS [okt. 23. ]

A T. HÁZBÓL [nov. 7. ]

A »HEHEHEHE«...

A MAI ÜLÉS (nov. 24.]

KÉT ÜLÉS LEÍRÁSA

A T. HÁZBÓL [dec. 3.]

A T. HÁZBÓL [dec. 4.]

A MAI ÜLÉS [dec. 6.]

1890 PARLAMENTI KARCOLATOK

A MAI ÜLÉSBŐL [jan. 14.]

A T. HÁZBÓL [febr. 26.]

EÖTVÖS

KÉPEK

A MAI ÜLÉS [márc. 6.]

A FOLYOSÓRÓL

A KÖZLEGÉNY

A KORMÁNYVÁLSÁG

A T. HÁZBÓL [márc. 14]

A T. HÁZBÓL [márc. 18.]

A TÖBBSÉG

ORSZÁGGYŰLÉS [máj. 4.]

ORSZÁGGYŰLÉS [máj. 6.]

A MAI ÜLÉS [máj. 7.]

ORSZÁGGYŰLÉS [máj. 21.]

A T. HÁZBÓL [máj. 22.]

A T. HÁZBÓL [máj. 23.]

ORSZÁGGYŰLÉS [máj. 29.]

A T. HÁZBÓL [máj. 31.]

HURCOLKODÓ HABARÉK

GRÓF APPONYI ALBERT

AZ ELSŐ ÜLÉS

A MAI ÜLÉS [okt. 4.]

A T. HÁZBÓL [nov. 6.]

A MAI ÜLÉS [nov. 7.]

A T. HÁZBÓL [nov. 8.]

A MAI ÜLÉS [nov. 14.]

A MAI ÜLÉS [nov. 15.]

A T. HÁZBÓL [nov. 19.]

A T. HÁZBÓL [nov. 20.]

A »PECH«

A T. HÁZBÓL [nov. 22.]

A T. HÁZBÓL [nov. 25.]

»ÖTVEN PERC«

A MAI ÜLÉS [nov. 28.]

HOGY JUTOTTÁL A LEAOTUNGI EMBERKÉKHEZ

A kiadók.

APPONYI MEGINT LICITÁLT

A MAI ÜLÉS [dec. 10.]

KOMÉDIA A HÁZBAN

A MAI ÜLÉS [dec. 13.]

A MAMELUKOK

A REFORMÁLT FŐRENDEK

1891 PARLAMENTI KARCOLATOK

AZ ELSŐ ÜLÉS

A MAI ÜLÉS jan. 20.

A MAI ÜLÉS febr. 13.

A MAI ÜLÉS febr. 14.

A MAI ÜLÉS febr. 18.

A T. HÁZBÓL febr. 19.

A MAI ÜLÉS febr. 20.

A MAI ÜLÉS febr. 21.

A MAI ÜLÉS febr. 22.

A MAI ÜLÉS febr. 24.

SZILÁGYI ÚJABB BESZÉDE ÉS A SZAVAZÁS

A MAI ÜLÉS febr. 26.

A T. HÁZBÓL febr. 27.

A T. HÁZBÓL márc. 8.

A FŐRENDIHÁZBÓL

APRÓSÁGOK

A KODIFIKÁTOR ÉS A JAVASLAT

A CSÖNDES HÁZ

KÉT ÉV ELŐTT ÉS MA

A MAI ÜLÉS okt. 8.

A MAI VITA okt. 17.

A T. HÁZBÓL okt. 18.

A T. HÁZBÓL okt. 20.

A MAI ÜLÉS okt. 21.

A T. HÁZBÓL okt. 23.

A MAI ÜLÉS okt. 24.

A MAI ÜLÉS nov. 8.

A MAI ÜLÉS dec. 12.

A SZÓJÁTÉK

A T. HÁZBÓL dec. 20.

A T. KÖZÖNSÉG MORMOG

A T. HÁZBÓL dec. 22.

A T. HÁZBÓL dec. 24.

A FŐRENDIHÁZBÓL

1892 PARLAMENTI KARCOLATOK

AZ UTOLSÓ ÜLÉS

A HÁZ PÉNZTÁRÁNÁL

A »TEKINTETES URAK« ÖRÖME

A KEZDET KEZDETE

A MENTÉK KIÁLLÍTÁSA

AZ ELNÖKVÁLASZTÁS

A T. HÁZBÓL [febr. 28.]

A T. HÁZBÓL

KÉT ÚJ KÉPVISELŐ

A MAI ÜLÉS

A MAI ÜLÉS

A MAI ÜLÉS

A MAI ÜLÉS

NYÍLT ÉS ZÁRT ÜLÉS

A MAI ÜLÉS

AZ ÁLLAMTITKÁR

EGY JELENET

A T. HÁZBÓL

A MAI ÜLÉS

A T. HÁZBÓL

A MAI ÜLÉS

A T. HÁZBÓL

A T. HÁZBÓL

A MAI ÜLÉS

A WHIPP

A HÁZ ÉS KÖRNYÉKE

A T. HÁZBÓL

A MAI ÜLÉS

TISZA ISTVÁN

A SZÉPEK

AZ ÍV

A TÖBBSÉG

A MAI ÜLÉS

A HÁZ KÉPE

ORSZÁGGYŰLÉS

A T. HÁZBÓL

A T. HÁZBÓL

ORSZÁGGYŰLÉS

A T. HÁZBÓL

A DELEGÁCIÓ

A VÁLSÁG

VÁLSÁG A HÁZBAN

A KLUBBAN

AZ EPILÓG

A FŐRENDIHÁZBAN

WEKERLE SÁNDOR

A T. HÁZBÓL

A T. HÁZBÓL

ORSZÁGGYŰLÉS

A MAI ÜLÉS

A MAI ÜLÉS

A T. HÁZBÓL

ÚJ ÜLÉSSZAK

ORSZÁGGYŰLÉS

ORSZÁGGYŰLÉS

A T. HÁZBÓL

A MAI ÜLÉS

A képviselők és a komondor

ORSZÁGGYŰLÉS

[KÉPVISELŐHÁZI FELSZÓLALÁS ÉS VISZONTVÁLASZ]

A T. HÁZBÓL

1893 PARLAMENTI KARCOLATOK

A MAI ÜLÉS jan. 12.

A MAI ÜLÉS jan. 15.

A MAI ÜLÉS jan. 17.

»GYERE HAZA, ALBERT!«

AZ ELSŐ JELENSÉG

A MAI ÜLÉS jan. 24.

A JÖVŐ ORSZÁGGYŰLÉS

A TÓTOK

A VITA VÉGE

A MAI ÜLÉS febr. 17.

A CÍMEK

MÉG MINDIG TART A VITA

ILLUSZTRÁLT POLÉMIÁK

ARANYFÜST

AZ ÖREGEK

A MAI ÜLÉS márc. 9.

A T. HÁZBÓL márc. 10.

A MAI SZÓNOKOK

EÖTVÖS

A T. HÁZBÓL ápr. 6.

A SZCÉNA

A T. HÁZBÓL ápr. 8.

MIKOR UNALMAS ÜLÉS VAN

MIKOR SEMMI DOLGUNK SINCS

A MAI ÜLÉS ápr. 28.

NONO

SZOMORÚ JELEK

EGY KÉPVISELŐ LEVELEI AZ ORSZÁGGYŰLÉSRŐL

EGY KÉPVISELŐ LEVELEI AZ ORSZÁGGYŰLÉSRŐL

EGY KÉPVISELŐ LEVELEI AZ ORSZÁGGYŰLÉSRŐL

HORÁNSZKY ÉS HIERONYMI

EGY KÉPVISELŐ LEVELEI AZ ORSZÁGGYŰLÉSRŐL

EGY KÉPVISELŐ LEVELEI AZ ORSZÁGGYŰLÉSRŐL

MARENGO UTÁN

A KORLÁT

EGY KÉPVISELŐ LEVELEI AZ ORSZÁGGYŰLÉSRŐL

HIBAIGAZÍTÁS

A BÉKE

EGY KÉPVISELŐ LEVELEI AZ ORSZÁGGYŰLÉSRŐL

LEVELEK AZ ORSZÁGGYŰLÉSRŐL

OKOS EMBEREK BESZÉLNEK

EGY KÉPVISELŐ LEVELEI AZ ORSZÁGGYŰLÉSRŐL

NEHÁNY MEGJEGYZÉS ÉS NEHÁNY MÉREY LAJOS

A HÁZ ASZTALA

EGY KÉPVISELŐ LEVELEI AZ ORSZÁGGYŰLÉSRŐL

SORS BONA

KATÁNGHY MENYHÉRT OTTHON

1894 PARLAMENTI KARCOLATOK

ELŐKÓSTOLÓ

PARLAMENTI MORZSÁK

AZ EGYHÁZJOGI VITA febr. 20.

AZ EGYHÁZJOGI VITA febr. 21.

AZ EGYHÁZJOGI VITA febr. 22.

SZILÁGYI DEZSŐ

JELENETEK A MAI ÜLÉSBŐL

PULSZKY, HORVÁTH STB.

A DIPLOMATA PÜSPÖK

A NYOLCADIK NAP

KÉPVISELŐI PIKNIK

EGYHÁZJOGI VITA

BENDE PÜSPÖK ÉS LÉVAY

A DIPLOMATA PÜSPÖK

A PÁTER BESZÉDE ALATT

A HÁZASSÁGI JAVASLAT

EGY KÉPVISELŐ LEVELEI AZ ORSZÁGGYŰLÉSRŐL

A BÁNFFY FALAI

NYITÁNYOK

A SZAVAZÁS

KOSSUTH A HÁZBAN

A MAI ROHAM

MÁGNÁSESKÜVŐK MOST ÉS A JÖVŐBEN

EPILÓG

A PARLAMENTI KUVIKOK

A FŐRENDIHÁZBÓL

A VISSZAÉRKEZETT JAVASLAT

A LEMONDÁS BEJELENTÉSE UTÁN

MINISZTEREK BEMUTATÓJA

MIKOR A VALUTÁT TÁRGYALJÁK

A SZAVAZÁS

AZ EXPOZÉ ALATT

WEKERLE ÉS A KÜSZÖBÖN LEVŐ CIKLUS

A MAI ÜLÉS okt. 20.

AZ ÁLTALÁNOS HELYZET

AZ ÁLTALÁNOS HELYZET

AZ ÁLTALÁNOS HELYZET

A HOLT CÁR A HÁZBAN

A MAI ÜLÉSBŐL nov. 13.

A DEBRECENI HEGEDŰSZÓ

HOGY TEREM A VÁLSÁGANYAG?

UTÓHANGOK VAGYIS INKÁBB ELŐHANGOK A VÁLSÁGHOZ

A CIRCUMSTANCIÁK HŰ ÉS TELJES LEÍRÁSA

ELEGYES ÜLÉS

ORSZÁGGYŰLÉS

1895 PARLAMENTI KARCOLATOK

A MINISZTÉRIUM BEMUTATÓJA

ÚJ ELNÖK ÉS NEM ÚJ TÉMA

SZILÁGYI-LÁZ [I.]

SZILÁGYI-LÁZ [II.]

AZ ÚJ MINISZTEREK

AZ ÚJ MINISZTEREK

AZ ÚJ MINISZTEREK

A MAI ÜLÉS

AZ ÚJ MINISZTEREK

AZ ÚJ MINISZTEREK

AZ ÚJ MINISZTEREK

AZ ÚJ MINISZTEREK

APRÓ CSATÁROZÁSOK

A FŐRENDIHÁZBÓL

KÉT NEMES ALAK A PARLAMENTBEN

AZ ÚJ MINISZTEREK

EGY CSENDES NAP

VIVANT VACATIONES

MACSKA AZ ÜVEGBURÁN

HELFY INTERPELLÁCIÓJA

LEGÚJABB

A VÁLSÁGOK ORSZÁGA

PILLANATNYI KÉPEK A FŐRENDIHÁZBÓL

PARLAMENTI KÉPEK

PARLAMENTI KÉPEK

VÉGE AZ EGYHÁZPOLITIKÁNAK

PARLAMENTI KÉPEK

AZ ÚJ MINISZTER

BERZEVICZY

LÁNG

A HÁZ ÁBÉCÉJE

1896 PARLAMENTI KARCOLATOK

ÜNNEPLŐ MAMELUKOK

AZ ELÖREGEDETT PARLAMENT

EGY MINISZTER A BÜDZSÉJE ELŐTT, A BÜDZSÉJE UTÁN ÉS A MINISZTERSÉGE UTÁN

SZERB KÉRDÉS A HÁZBAN

FÚZIÓ HÍREK A LEVEGŐBEN

EGY KÉPVISELŐ LEVELEI AZ ORSZÁGGYŰLÉSRŐL

A KÉT LUDVIGH

BÁNFFY VIASKODÁSA

BÁNFFY GYŐZELME, A NAGY TÖBBSÉG KÖVETKEZMÉNYEI ÉS EGYÉB ÉSZREVÉTELEK

AZ ÚJ T. HÁZ

A KLUB TITKAI

A »TISZTELT URAK« ÖSSZEGYÜLEKEZÉSE

A KIRÁLYNÁL

A KORELNÖK IS STRÉBER

AZ ÚJ ÁLLAMTITKÁR

A CSÓKA

NINCSENEK KÉREM ÉRTESÜLVE

BÁNFFY EMELKEDÉSE

1896 PARLAMENTI KARCOLATOK

FURCSASÁGOK A T. HÁZBÓL [jan. 14.]

FURCSASÁGOK A T. HÁZBÓL [jan.16.]

A MAI ÜLÉS [márc. 30.]

A MAI ÜLÉS [?]

A MAI ÜLÉS [ápril. 2.]

A MAI ÜLÉS [máj. 4.]

ORSZÁGGYŰLÉS [?]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 7.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 8.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 10.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 11.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 12.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 14.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 15.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 16.]

A FOLYOSÓRÓL

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 17.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 18.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec .19.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 21.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 22.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 22.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 24.]

AZ ILLUMINÁLT HÁZ

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 29.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 30.]

ORSZÁGGYŰLÉS [dec. 31.]

1882
ORSZÁGGYŰLÉSI KARCOLATOK

AZ »ÚJ HÁZ«

Ez már igazán »új ház« lesz - nem a szó eddigi értelmében, hogy a régi mamelukokat megfejelték három éves mandátumokkal s lőn az ő nevük »új képviselőház«.

De az »új képviselőházunk« tulajdonképpen napról napra kopottabb lett.

Végre határozatba ment, hogy a törvényhozó testület kiköltözködik a híres Sándor utcából, az ideiglenes országházból a véglegesbe.

Éspedig a Lipót me... akarom mondani a Tömő térre a Dunaparton.

*

Úgyis annyi a pénzünk, hogy nem tudjuk hova tenni. Építettünk már mindent, minisztériumokat, vámházat, Margithídat, indóházakat, postaházat, várkertet, sugárutat, operaházat, nemzeti színházat... mindent építettünk. A kormány már aggódott, hogy semmi építeni valója sem maradt... mikor végre az az ötlete támadt, hogy ejnye építsünk mégis valamit... a Sándor utcai ház úgyis ideiglenes és mert ideiglenes, hát nem végleges... Építsünk végleges palotát,... mert úgy sincs pénzünk.

Ha valami idegen okoskodó fő vetődnék Budapestre s meghallaná mi mindent építettek a legközelebbi kormányaink, felkiálthatna csodálkozásában:

- Vajon hol lakhattak eddig ezek a szegény magyarok?

*

Építünk, mert nincsen pénzünk, s egy fedél alá építünk a méltóságos főrendekkel, mert úgysem férünk össze.

Lesz most már minden. A jegyzőknek nem is kell már felhúzni az atillát, a folyosón át elmehetnek az »üzenettel« akár egy ingben.

A büféhez még egy mellékterem lesz. Ha valamelyik képviselő feje megnehezül az italoktól vagy egyébtül - tudjon - szobára menni, hazafias mámorát kialudni.

A minisztereknek külön szobáik lesznek: eddig csak székek urai voltak, most már »szobaurak« lesznek. A legújabb keletű »hónapos szobák«.

Monumentális és óriás épületnek van tervezve az új parlamenti épület. Tömérdek kisebb-nagyobb terem és helyiség, fülke fog benne váltakozni.

Díszterem, nagyterem, osztálytermek, delegácionális terem, háznagyi, elnöki, cselédségi, könyvtár, levéltártermek s a jó isten tudná elsorolni.

Olyan lesz az, mint a kacsalábon forgó kastély, vagy hogy még jobb hasonlattal éljünk, mint a magyar törvénytár: aki abban el fog tudni igazodni, annak aztán már csak bliktri lesz a Vasváry Kovács útvesztője.

Különben nagy a gyanúnk, hogy az egész végleges parlamenti palota csupán azért épül, hogy egy új, négyezer forinttal dotált állást lehessen szervezni t. i. országházi főkalauzt.

...Mondják, hogy e napokban megint egy Móricz gyerek született valahol.

*

Ma az összes lapok körülményesen közlik a leendő ház külső ábrázatjának leírását akként, amint az óhajtatik, s valamint azt is, milyen helyek, milyen szobák lesznek s mennyi parádé fejtetik ki?

Azt azonban egyik lap sem írja meg, hogy mindez menynyibe fog kerülni?

Eh bien! Hisz az úgyis mellékes.

*

A napilapoknak húsz helyet tartanak fenn a karzaton.

Rólunk tehát még mindig fölteszik a szaporodást. A büfét azonban csak száz személyre rendezik be.

Számítanak, rá hogy Kármán Lajos soha többé nem fog beszélni.

*

Olvassuk, hányjuk-vetjük az építendő helyiségek lajstromát, s látjuk, azaz hogy sehol sem látjuk a parlamenti börtönt, ahova Németh Berciéket be lehessen csukatni.

No, ez csoda! Vagy talán nem volt ott a tervkészítésnél Tisza Kálmán!

De amint megolvassuk a legvégin, hogy lesz ám parlamenti pince is - egyszerre szétfoszlik kombinációnk.

...Mégiscsak Tisza csinálta ezt a tervet!

A VAKÁCIÓ UTÁN

(Karcolat a Házból)

A zsidókról az a babonás néphit van, hogy a »hosszú napon«, eme legnagyobb ünnepükön mindig elvész közülök valaki.

Én ugyan sohasem vettem észre, hogy elveszett volna közülök valamelyik - de meglehet, hogy úgy van, nem vitatom az ellenkezőt, s csakis azért hoztam elő ezt a veszedelmes ünnepüket, mert az ellenzék a karácsonyi ünnepek alatt azzal a reménnyel biztatta magát, hogy szinte elvész közülök: b. Sennyey Pál.

Meg is örvendeztette őket e hírrel az Ellenőr, de derűre ború! Ma, hogy a Dél-Tirolban járó kisebbik Sennyey (gr. Apponyi Albert) hazatért a nagy hallgatótól, elárulta az újabb kor nagy politikusának mélyen elrejtett abbeli szándékát, hogy de bizony azért sem mond le a mandátumáról.

- Hála istennek! - kiáltott fel Madarász, mikor ma a képviselőház büféjében megtudta.

- Ugyan mit örülsz neki? - szólt bele még egy vörösebb. - Az ő maradása, hogy Szana Tamással szóljak, »sem nem árt, sem nem használ«.

- De bizony használ, legalább annyiban...

- Ugyan mennyiben?

- Hogy ki lehet sütni az Ellenőrre egy kacsát.

*

Mint minden vakációkor, most is elmaradt a honatyák egy nagy része otthon, akkuráte úgy, mint a diákok. Az első leckeóra még sohasem lehet rendes.

Nem is történt hát éppenséggel semmi. Prileszkyt, Orbán Balázst igazolták, egy rettenetes hosszú létániát olvastak fel: a beérkezett kérvények címeit.

Miniszterek csendesen bóbiskoltak a székeiken. Péchy Tamás ábrándozott.

Csak Pauler volt ébren: nagy fészkelődése elárulta, hogy sok a mondanivalója.

Két törvényjavaslat lett a vége: a gyámsági és gondnoksági ügyek rendezéséről és az uzsoráról szóló.

Elkésett karácsonyi ajándék. Egész kedélyességre lett hangolva a Ház. No, csakhogy az uzsora is megszűnik már!

Egy kicsit későn ugyan - mert minek már akkor a fű, ha a lovak kivesztek?

De, hát ott a közmondás: jobb későn is, mint soha.

E pompás hangulatnak lehet köszönni, hogy Csiky Kálmánnak beösmerték, miszerint ő összeférhető.

Hiszen olyan szépen összefértek ma mindnyájan.

Mikor az interpellációs könyvbe betekintettek, üres és tiszta volt az, mint a ma született bárány.

De hát mondják, s úgy is van talán, hogy éppen a nagy szélcsend után szokott lenni a nagy vihar.

Holnap kezdődik az idei költségvetés tárgyalása.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- jan. 14.

A mai országos ülésre nem a rendes referenst, hanem a báli tudósítót kellett volna elküldeni. Soha még így nem virított az a karzat, amióta kerek. Annyi szép hölgy, asszony, leány és éppen a »magasabb körökből«, hogy ha ezek egy elitbálon jelennek meg - hát azt a farsang egyik legsikerültebb mulatságává emelik. A báli tudósító följegyezhetné a díszes hölgykoszorú rendében Katinka grófnőt, leányával, a bájos Ilonával, Pejacsevich grófnőt, Vecsera bárónőt, Inkey bárónőt leányával, Péchy Vilma kisasszonyt, a ház elnökének leányát, és még egy egész nagy kosár virágot, csupa konteszekből, baroneszekből, ifjabb honatyák élete párjaiból, idősb honatyák leányaiból.

S e fényes nőtársaság nagy számának megfelelő arányban telének meg a diplomaták és főrendiek karzatai is. Jelen volt az egész kaszinó, no meg a jockey-klub, a fővárosban időző jeunesse dorée és a főrendek táblája. A mágnások közül, aki kezét-lábát bírja, tán egy sem maradt el. Akárcsak valami futtatáson, melyre a király is megígérte magas jelenlétét.

A karzatok többi része szorongásig megtelt kevésbé magas rangú publikummal. Komolyan figyelmeztetjük Kovács Lacit, hogy jövőre gondoskodjék hasonló alkalmakkor megnyugtató tűzvédelemről - s magának is kössön hátára egy matafuegost, de Tisza Kálmánnak is, mert ha például az ülésen ki talál gyulladni a tisztelt Ház, nincs olyan ugróponyva, mely megmentené kíváncsiságuk szegény áldozatait egy második Ring-színházi katasztrófa szomorú következményeitől.

Zsúfolt ház s annyi tűzveszedelem! Minden szép szempár két lobogó fáklya, s azonfelül még híre jár, hogy ma fogja fölgyújtani a házat - Rohonczy Gida.

Ah, de hiszen éppen ez az, ami a karzatokat ennyire megtöltötte. Két nap óta van alarmírozva a város, hogy Gida beszélni fog, ki fog lépni a porondra a morál lovagias védelmében s ostorozni fogja a korrupciót. Nem mutatna jó ízlésre elmulasztani azt a ritka látványt.

Minden lorgnon és operngucker a nap leendő hősét keresi. És csakugyan, ő jelen vagyon s epedve várja a nagy pillanatot, mikor a bélyeget a bűn homlokára sütheti.

*

Előbb azonban Szapáry beszél.

Bosszantó a miniszterek e privilégiuma, ma, a jogegyenlőség korában! Akkor és annyiszor kotyoghatnak, amikor és ahányszor akarnak. Meg kellene változtatni a házszabályokat, ne ülne itt az ember a kíváncsiság tüzes színpadán.

Aztán micsoda unalmas dolgokat beszél össze! Csupa szám, mint valami könyvvivő. Hogy miért nincs igaza se Somssichnak, se Eötvösnek. Hát bánj a is azt most valaki, hogy 26 millió-e a deficit, vagy 56, mikor olyan isteni színjáték van kitűzve a repertoárra.

De hát Szapáry elég indiszkrét nem venni számba a publikum hangulatát, és kegyetlenül él igazságtalan jogával.

*

Keresztülgázol a milliomokon s ádáz diadalt készül ülni ellenfelei fölött, bebizonyítván, hogy különb ország ma Magyarország, mint volt 30 esztendő előtt.

Lehet is, hogy igaza van. Csakhogy miután Tisza Kálmán csak hét éve, hogy miniszterelnök, és csak három éve, hogy Szapáry pénzügyminiszter, úgy hozná talán magával az osztó igazság, hogy Magyarország 30 év alatt tanúsított emelkedésének érdeméből kiadná rá eső igazságos osztályt a - Bach-időnek is, meg a provizóriumoknak is s ne írná mind a jelen kormány javára.

Több Magyarország ma, mint 30 év előtt. »Mert íme, mennyivel szaporodott a népesség!«

Hát mennyivel? Dacára, hogy 30 év előtt a nemzet virága elveszett, legjobb fiai kibujdostak, mások lappangtak s nemigen jelentkeztek a császári biztos összeírásánál, a mai szaporulat tizedrészét is alig teszi ki más országok szaporulatának ugyanannyi idő alatt. Márpedig ha halad is valaki, de nem úgy, mint a többi: az bizony elmarad. To jeszt egyszer faktum!

»A városokban terjedt a magyarság.« Hát az természetes, hogy mindig voltak és vannak félénk emberek. A Bach-időben is sok derék polgártárs félt a kormánytól, ma is ugyanazt cselekszi. Akkor azzal vélt hízeleghetni a kormánynak, ha Knotelblühnek jegyeztethette be magát, ma azzal, hogy magyarabb neve van Balambérnél. De hát a vidék? Pedig az is csak számít valamit talán.

»Ne éljen az új nemzedék apja birtokából, de képezze magát.« Hiszen már eddig se tudnak mit csinálni a sok diplomás proletárral, aki kenyér után eseng. Mikor a városnál egy diurnista állás betöltésére hirdetnek pályázatot s jelentkezik 60 folyamodó közte 25 doctor juris.

»Árvizes vidéken mennyit keres a napszámos!« Az ám! A más ember szerencsétlensége adja meg kenyeréhez a sót; - csakhogy ahhoz, hogy egy napszámos kenyerének sava kerüljén, tíz gazda kenyerét kell elvinni a víznek. Ami pedig desperátus egy bizonyíték a - jólét mellett.

»Mennyi ma az ingó vagyon!« Kivált mióta az ingatlan is ingóvá lett s minden ötöd évben gazdát cserél.

No, de ha csakugyan emelkedett volna is a jólét harminc év alatt: hát hiszen az csak természetes processzus lenne, mert a mívelt világon mindenütt emelkedett. S érdeme a kormánynak már az is, hogy a világ természetes fejlődését nem bírta megakasztani teljesen?

Emelkedett-e a jólét nálunk abban az arányban, mint emelkedett másutt; ezt mutassa ki a pénzügyminiszter, ne pedig azt, hogy ma valamivel jobb a dolgunk, mint egy levert szabadságharc után, a legsötétebb abszolutizmus idejében volt. Mert ez nem vigasztalás.

*

A Szapáry szájában is elfogytak végre a milliomok, amiként elfogynak a kezében, s megérkezett a várva várt pillanat, mikor a jegyző szólásra hívta fel Rohonczy Gedeont.

Hej, lett erre mozgadalom! Karzat, földszint mint hullámzott, mintha hirtelen betóduló szél mozgatta volna meg.

Mindenki oda akart ülni közelébe, nehogy egy is elvesszen a hallandó szavakból. Mert hatalmas szavak lesznek azok, melytől csak úgy recseg-ropog a közlekedésügyi minisztérium!

És fölállt az ifjú Titán, hogy Ossákat és Pelionokat dobáljon az Olympusra. Tisza behúzta magát a vörös székbe s minden ember fül lett.

Rohonczy eddigelé nem volt elismerve »szolnok«-nak. De mindjárt kezdetben meglátszott rajta, hogy mióta utolszor volt hozzá szerencsénk, feltűnően haladt. Szépen, érthető hangon s itt-ott melegen és emelkedetten beszélt. És rendkívüli határozottsággal, meg kell adni.

Biztosítá Tiszát és Szapáryt, hogy személyüket tiszteli. Sőt az őket támogató párt egy nagy részében is elismeri a jóakaratot. Igaz, hogy a közöshadsereg is baj nekünk, az a nagylelkűség is, mellyel anyagi szerződéseinkben Ausztria jóindulatát honoráljuk. De az igazi nagy baj a társadalom enyhesége, mellyel a visszaéléseket megítéli, s ennek folytán a meglazult erkölcs.

Ebből a tenorból beszélt aztán hosszan. Elmondta hogy bajainkból csak a földmívelés emelésével menekülhetünk, s ezért kíván külön földmívelési minisztériumot. Mert most a földmívelés érdeke három minisztérium között oszlik meg: a pénz, a földmívelési és közlekedésügyi között.

S ekkor aztán ez utóbbi ellen fordult. Felhozta az ellene emelkedő sok panaszt, suttogást, gyanúsítást, kihozva belőle, hogy ott egy oly rendszernek kell lenni, mely elősegíti a visszaéléseket, a korrupciót. Ő föl is hozná a konkrét vádakat - zárt ülésben.

»De csak halljuk itt, itt a helye!« - kiálták több felől.

Ő aztán elkezdte és végezte annál, hogy vizsgáló bizottság kiküldését kérte.

Általános meglepetés követte szavait. S mentől tovább beszélt, annál nagyobb. Mindenki többet várt a nagy nekikészülés után s elégedetlen lőn az eredménnyel. Az általános vélemény az lőn, hogy - egeret szültek a vajúdó hegyek.

*

A különösen megtámadott Hieronymi röviden felelt személyes kérdésben. Ordódyn meglátszott, mennyire zokon vette a támadást, elfogult hangon, a méltatlankodás izgatottságával felelt.

Tisza hasonlóképp nagyobb hangon szólalt föl, mint rendesen szokott. Fölhítta a Ház minden tagját, hogy ha panasza van, azt konkrét tények előadásával, személyek megnevezésével terjessze be, hogy a kormány vizsgálja meg, a bűnösöket fenyítse meg, a bűnteleneket mentse föl. De a vizsgálatot kivenni akarni a kormány részéről a legnagyobb bizalmatlansági szavazatnak veszi.

S ezzel Rohonczy pártállása el van döntve. A vizsgáló bizottság kiküldetésétől tette függővé, ha vajon híve marad-e a kormánynak továbbra is. Most tehát nincs mit tennie, mint kiválnia a pártból. Diplomatikus körülírással ezt mondta neki a miniszterelnök.

NIX - DEUTSCH

Ismét Rohonczy Gida a nap hőse. A múltkori dolga nem volt valami nagy virtus, hanem ez aztán igazi - sláger.

Így megturbálni ismét a közvéleményt, így megnöveszteni a miniszterek orrát, ahhoz csak ő ért, a nagy erkölcsbíró Rohonczy Gida.

Nincs is most két olyan kemény legény, mint ő meg Karátsonyi Guidó gróf.

Ez a férfiak erkölcstelenségét pusztítja felszólalásaival, amaz a nők erkölcseit javítja erénydíjak kitűzésével.

Én azt hiszem, hogy megfordítva lenne jobb a dolog.

A nők erkölcseit szónoklatokkal szítani s erénydíjakat tűzni ki kifogástalan közlekedési államtitkárokra.

*

Hogy mennyiben igazak a Rohonczy vádjai - hadd süssék ki pro et contra a vezércikkek.

Majdnem alaptalannak látszik a vád, ha meggondoljuk, hogy Hieronymi szegény ember maradt dacára annak, hogy állásában könnyen szerezhetett volna százezreket.

De az is bizonyos, hogy az a bizonyos Deutsch úr nagyon sok példányban van meg - a kormány által kiadott vállalkozási munkálatoknál.

Az építette a szegedi szádfalat is, amely egy garas ára hasznot sem hozott a városnak s éppen nem enyhítette a veszedelmet. Egy kis szeszélye volt ez a közlekedési minisztériumnak, alkalmasint Deutsch úr kedvéért. Mert Deutsch urat nagyon szereti a közlekedési minisztérium, igazi atyafiságos vonzalommal van hozzá. Amihez persze senkinek semmi köze. A minisztérium azt szeretheti, akit akar. Hiszen a szívnek nem lehet parancsolni.

Deutsch úrral szigorú szerződés volt kötve, hogy ha a kitűzött időre el nem készíti a szádfalat, mindennap ennyi és ennyi penálét fog fizetni, ami a munkálatért kialkudott összegből levonatik.

Úgy is történt, - Deutsch nem készítette el időre a szádfalat, s ezért is lett fölösleges munka az egész. De azért Deutsch úr nem fizetett bírságot, hanem még a kialkudott összegen felül százezer forint utólagos kárpótlást kapott.

És ez mind azért történt, hogy Deutsch úr mondhassa:

»A közlekedési minisztérium van edj ighazi gavallér.«

Ha igazán csak ezért történt.

*

A közlekedési minisztérium »szakértői« mindig nagy kárára, nagy veszedelmére voltak a szegény Tiszavidéknek - s olyanok, mint az egerek a magtárban.

És micsoda szakértők ezek!

Herrich így szólt az emlékezetes szegedi katasztrófa éjjelén bölcs képpel:

- Nagy szerencse önökre, hogy a városnak s illetve a töltésnek fúj a szél, mert a kotrét (a szalma és mindenféle szemét műneve) ide veri a töltésparthoz, s ez enyhíti a habverést.

Persze hogy a habverést enyhítette a kotré, - de éppen ellenkezőleg, az lett volna a szerencse, ha ellenkező irányban fújt volna a szél, mert akkor nem enyhítette volna ugyan a habverést a meggyülemlett szemét, de nem is verte volna a töltést a hab, sőt nem is éri Szegedet, legalább azon az éjszakán semmiesetre sem, a katasztrófa.

De hát Herrich olyan szakértő volt, hogy ezt találta üdvösnek.

S talán igaza is volt.

Mert Deutschnak nagyon sok aranyos munkát hozott az a fekete éjszaka.

*

Ha a kormányt úgy vehetjük, hogy test, s hogy annak Tisza Kálmán a feje, akkor bizonyára áll az, hogy az egyik fájós lába, amellyel sántikál, a közlekedési minisztérium.

S ezen a fájós lábon Deutsch úr az egyik legnagyobb tyúkszem.

Jól tette Rohonczy, hogy ráhágott.

Föl is förmedt Hieronymi, hogy: Nix Deutsch.

Hanem azért mégis csak úgy van az, hogy a közlekedési minisztérium németje Deutsch úr - a magyar ökonómia kiegészítő része.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- jan. 16.

Szűzbeszéddel nyílott meg a mai budgetvita. Égi dolgok vizsgálója beszélt a legprózaibb földi dolgokról. De ne papot tessék gondolni ám, aki csak lelki szemeivel keresi az eget, hanem olyan embert, aki tubusokat, ágyúnagyságú teleszkópokat szegez a nagy égnek, hogy megostromolja.

Kíváncsiak voltunk, hogy igazodik el a siralomnak ama tömkeleges völgyében, melyet a költségvetés elénk tár, egy valóságos csillagvizsgáló, aki öröktől fogva kiszabott pályákhoz van szokva s tér, idő és anyag viszonyait észleli, melyek változnak minden pillanatban, de változnak változásnak soha alá nem eső, megmásíthatlan örök törvények szerint.

És most hozzá kell szólania egy olyan káoszhoz, mint ez a költségvetés, amiben van ugyan ok és okozat, de nincs következtetés, van ugyan premissza és konklúzió, de nincs logika, van ugyan szám meg szám, de nincs matézis, Sokszor öt benne a kétszerkettő is.

Hát Hoitsy Pál megmutatta, hogy nemcsak a Jupiteren és Saturnuson, hanem azon a sártekén is odahaza van, melyet Földnek neveztek el a planéták között.

Rengeteg koncessziókat engedett a kormánynak, elfogadta kiindulási alapul az ő előterjesztéseit s megmutatta, hogy még ezen az alapon sincs rendén a szénája a kormány kezében a magyar glóbusznak.

A 1876-i költségvetést hasonlította össze a maival, mert az az első költségvetés ettől a kormánytól. S még ebben is csak a rendes költségvetést vette összehasonlítás tárgyául és kimutatta, hogy 1876-tól máig a bevételek és kiadások nem hogy közelednének egymáshoz, de határozottan távolodnak s a két vonal iránya annyira divergens, hogy nincs az a geometria, amelyik kimutatná, hogy ez irányt folytatva a két vonal összeér valaha.

*

A hitelműveletek természetét illusztrálta a 153 milliós kölcsönnel, melyből, midőn 6% járadékká változott, lett 240 milliónyi teher, s mikor 4%-ra konvertáltuk: 340 millió. A pénzügyminiszter által rózsásnak festett helyzet arcáról letörülte a bécsi rongyot, rámutatott a legelők feltörése, erdők pusztítása dacára hanyatló földjövedelemre, pusztuló malmokra, gyárakra, a gazdasági instrukció, igavonó és tenyészmarha apadására, a pénzintézeteknél elhelyezett tőkék összezsugorodására, a kisbirtokok kézről kézre vándorlására, házasságok csökkenő számára, a hadsereg költségeinek oly nagy terhére, hogy még Oroszország is jobban áll nálunk e tekintetben, s arra a nevetségre, hogy a kis Württemberg kultúrcélokra többet fordít, mint Szent István birodalma.

Hogy ne kívánjon a földtulajdonos fia az apja földjéből élni, de készüljön hivatalra, tudományos pályára? De mikor már eddig is több az eszkimó, mint a fóka, fináncnak kénytelen menni a diplomatikus tanár, s ha 40 évig egy sem akad, aki vizsgát tenne, még ekkor se tudják elhelyezni mind, aki már eddig is katedrára vár.

Hát ez az állapot utóvégre is kataklizmára vezet. Összerobban a magyar világ, mert a pénzügyi bukás maga után vonja az államiság bukását. Nincs itt más segítség, mint az állami önállóság kivívása: az majd rendbe hozza a pénzügyeket is. El kell jönni az időnek, meg van írva a csillagokban. Amikor azok is, kik ma szemközt ülnek, be fogják ezt látni s idejönnek a szélsőbalra, onnan, ahol most nem a meggyőződés tartja őket, nem az institúciókban való hit, de egy férfiba vetett remény, akit ismét csak az ő szavazatuk, de nem saját ereje tart fönn s aki meg tudta ugyan tartani a hatalmat, de élni nem tudott vele.

*

Hoitsy Pál beszédét figyelemmel hallgatták a ház minden oldaláról, s a pártjabeliek siettek kezet szorítani vele.

Bezzeg megindult a népvándorlás kifelé, amint fölállt Dobránszky Péter, hogy megtartsa második szűzbeszédét. Még az ellenzék udvariasabb volt hozzá s nagyobb számban hallgatta, mint saját pártja, szörnyű általánosságait őseinkről, hazánkról, melynek élni kell s melynek ő a költségvetésben megadja, amiből éljen. Érdekes volt annak kimutatása, hogy amióta a magunk gazdái vagyunk, 3500 milliót költöttünk el, s mivel a haza 7 milliárdot ér: szerencsésen elfogyasztottuk a felét. De azért ő bízik azokban a kormányokban, melyek az országot félig elköltötték.

*

Azt hitte már a tisztelt ház, hogy megmarad az ülés csendesnek, midőn egyszercsak fölkerekedik jó Péchy Tamás, ott hagyja az elnöki magasságot, beleilleszti jámbor Kemény Jánost, és megindul válaszolni - Rohonczynak.

Volt ennek a beszédében egy állítás, valami jegyzőkönyvről, melyet Rohonczy vett föl a tornyosi átvágásnál s beadott Péchynek, akkor közlekedésügyi miniszternek, hogy indítson annak alapján vizsgálatot. Rohonczy erre azt mondta, hogy a vizsgálat meg is történt, csakhogy az ejtette meg, aki ellen indítva volt - Hieronymi. Erre mondta Hieronymi, hogy nem igaz, őt ilyen vizsgálattal meg nem bízták, s ilyen jegyzőkönyvről mit se tud.

Hát Péchy beszédéből csakugyan az derült ki, hogy Hieronyminak van igaza. Az a jegyzőkönyv nem volt arra való, hogy hivatalos eljárás alapja lehessen, s formaszerű vizsgálat nem is volt.

No, lett erre konfúzió. Rohonczy felszólalt személyes kérdésben. Utána Tisza Lajos ugyancsak személyes kérdésben, aztán Hieronymi, végre Ordódy, ki aktaszerű fölvilágosításokat adott Rohonczy vádjaira, még az általánosságban emeltekre is. Ordódy adatai, valljuk meg, igen imbecillis alapot hagytak meg a Rohonczy vádjainak, s mindinkább valószínűvé válik, hogy a fiatal ember jóhiszeműségét és vállalkozási bátorságát ezúttal valami, eddig még láthatalan machinációk zsákmányolták ki a közlekedési minisztérium ellen.

*

De a kedélyek már föl voltak izgatva, s nem volt jelen Neptun-Tisza Kálmán, ki a hullámokat »Quos ego«-jával csendesítette volna le. Egész vihar keletkezett házszabályvitából.

Fölszólalt Ivánka, hogy nem szabad másról beszélni, mint ami napirendre van tűzve; utána Rohonczy félremagyarázott szavai helyreigazítására. Majd Szapáry pénzügyminiszter kísérlette meg helyettesíteni a miniszterelnököt, mintha meg akarta volna előre kóstolni azt az állapotot, amikor ő majd valóságos miniszterelnök lesz s nem csupán a helytartója.

Zaj és zúgás volt a tisztelt házban. A házszabályok különféle értelmezésével senki se volt megelégedve s a szélsőbalról fölhangzott:

- Halljuk a magunk házszabályait.

És fölállt Madarász József és megmagyarázta és kiosztotta kinek-kinek a maga jussát. Erre még Szapáry szólt röviden, s azzal a félreterelt kocsi visszazökkent a rendes kerékvágásába és folytatta a költségvetési vitát a ház legifjabb tagja, Orbán Balázs.

Utána ismét szűzbeszéd következett volna, a Győrffy Gyuláé. De mire rákerült a sor, nemcsak a ház türelme, de maga a ház is elfogyott, és így nem volt mit tenni, mint az ülést be kellett rekeszteni.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- jan. 17.

Mikor egyidőben a szélsőbalnak szemére vetették, hogy vesztegeti az ország idejét, mert mindig csak beszél: Simonyi Ernő méltó botránkozással mondá, hogy »hát mi a mennydergős ménkőt csináljunk, hiszen a parlamentben volnánk talán, ami annyit jelent, hogy "beszélő ház", hát mi másért küldtek bennünket ide a választóink, mint hogy beszéljünk? Mit vár tőlünk a jobboldal: azt talán, hogy karddal, pisztollyal vagy fúrkósbottal fölfegyverkezve jöjjünk ide és verekedjünk? Azt mondják, hogy szóval nem lehet ez országot megmenteni, csak tettel. No, a parlament tette a beszéd, más tette természeténél fogva nem lehet; a szoros értelemben vett tett a kormány dolga és hivatalnokaié. Itt nem árt az országnak az, aki beszél, mert hisz azért van itt; de igenis, a hallgatók lopják az időt s mulasztják kötelességüket, mely azt parancsolja, hogy álljanak ki véleményükkel, szavazatuk indokaival a nyilvánosság elé!«

Ezóta nem is igen vetették a baloldalnak szemére hogy sokat beszél. Ahelyett azonban inauguráltak egy új taktikát: hagyták beszélni az ellenzéket s a kormány padjairól néha még pour l'honneur du drapeau se szólalt föl senki - csak szavazott, mint a parancsolat.

Hát ezt nevezik nálunk parlamenti vitának. Az egyik feltámad, a másik meg kutyába se veszi.

Tapasztalható volt ez a mai ülésen is. Az egész mai ülés alatt hallgatott a mérsékelt ellenzék, úgy mint a kormány pártja. Csupán az egy szélbal beszélt.

Győrffy Gyula, Krisztinkovics Ede, Turgonyi Lajos, Helfy Ignác, Bódog Albert - mind a szélsőbal padjairól kerültek ki. Más párt meg se mukkant.

*

Hát ez nem helyes dolog.

Igaza volt Helfynek, midőn rámutatva ez inkonvenienciára, azt mondta, hogy ez megszegése a házszabályoknak, melyek azt rendelik, hogy a szónokok fölváltva beszéljenek: egy mellette, egy ellene. Más volna, ha a budget mellett már senki nem akarna szólni. De hiszen a pénzügyi bizottság előadóján, a pénzügyminiszteren, no meg Dobránszkyn kívül (de aki nem számít) még senki se beszélt a költségvetés mellett. Mert Rohonczy felszólalását csak senki nem fogja a budget mellett s annak indokolására tartott beszédnek mondani, hogy ő miért fogadja el a költségvetést.

Aztán meg föl is vannak írva a budget melletti szólásra gr. Zichy Jenő és Ivánka Imre. Hát miért nem szólítják fel őket?

Igaza volt Helfynek, hogy ez nem más, mint kiterjesztése a kormánypárt minden tagjára annak a jognak, mely szerint akkor szólalhatnak föl, amikor akarnak, mely jog pedig csupán a minisztereket illeti meg.

S ily eljárás mellett csakugyan megeshetik, hogy a kormánypárti szónokok bevárva, míg az ellenzék kipuskázta magát, egymás után húszan is fölszólalhatnak a vita végén.

Ez lealacsonyítása a parlamenti vitatkozásnak s nevetségessé tétele magának a parlamentarizmusnak.

*

Helfy annak bebizonyítására vállalkozott, hogy Eötvös Károly, mikor 54 milliónak, sőt az előre nem tudható póthitelekkel talán a 60 milliót is megütőnek mondta az idei deficitet, - talán még nem is mondott eleget. S számítása meglehetős tiszta és világos.

Nagy derültséget okozott, mikor az adóemelés tételénél egy nagy pénzügyi tekintély egy három év előtt megjelent tanulmányára hivatkozott. Ezt az adóemelést 1875 óta a pénzügyminiszter 40 millióra vallotta be. Igen, de ama pénzügyi tekintély kimutatta, hogy 1877-ig volt az adóemelés 35 millió. 1877-től 1882-ig, tehát öt év alatt csak 5 millióval nőtt volna az adó? Hiszen csak a Szapáry által azóta behozott új adók és adóemelések kitesznek háromszor-négyszer annyit is tán.

Melyiknek van hát igaza? Gróf Szapáry Gyulának-e, a pénzügyminiszternek, avagy ama tanulmány írójának, akiről, ha az aláírást megnézzük, kiderül, hogy nem más mint gróf Szapáry Gyula.

*

Úgy van a budget összeszerkesztve, hogy a nagy publikum ne érthesse meg. A rendes bevételből ki nem kerülő, kétségtelen kiadások, amiket kölcsönnel vagy értékek eladásával kell fedezni, ki vannak hagyva a deficitből. A bevétel és jövedelem össze van zavarva. Így pl. a pénzügyminiszter jövedelemnek veszi még az - adósságot is, amit csinál.

Az is a nagy publikum félrevezetésére van szánva, hogy az államadósságnak mindig csak a kamatjairól beszélnek, tőkéjéről soha. Pedig az nem holt numerus, s ha eltemetjük is: eleven hitelezők alakjában fog az föltámadni.

Legérdekesebb volt azonban Helfy beszédének az a része, melyet Somssich minapi felszólalása alapján a mérsékelt ellenzékhez intézett.

Somssich beszéde, úgymond, nagy közeledést jelez a függetlenségi párthoz. E pártnak programja legfőbb két tételében a külön magyar hadsereg és az önálló vámterület.

Úgy Somssich beszéde, mint a mérsékelt ellenzék tagjai az önálló vámterület mellett vannak, s ezzel már elfogadták a függetlenségi párt programjának egyik felét. A másiktól se látszanak idegenkedni annyira, mint azelőtt.

Világos tehát, hogy gazdasági kérdésekben itt egy nagy kompakt párt áll a kormánnyal szemben, mely többé nem mondhatja, hogy ki jön majd helyére, ha ő bukik?

Lesz, aki jöjjön. Ő legalább testestül-lelkestül támogatni fogná az olyan kormányt, mely valósítani vállalkozik az ő programja felét.

Nagy zúgás támadt e nyilatkozatra mindenfelé. »Fúzió, fúzió!« kiálták a jobb oldalról. Pulszky Ágost pedig a habarékban elkezdett evickélni, mint akit megsóztak, s kézzel-lábbal kapálódzott, hogy őneki nem kell külön vámterület, őneki nem kell fúzió, ő szélsőbali emberrel politikáról szóba se áll.

*

Helfy maga is megütközött szavai hatásán és sietett hozzátenni, hogy ha az ő programjának egyik fele, a külön vámterület, egyszer meglesz: nem éri ám be vele, mint ahogy a szélsőbali bajtársak gondolhatnák, hanem sürgetni fogja a másik felét is, mindaddig, míg az ő támogatásával uralkodó kormány vagy megadja magát, vagy bukik.

- Így már aztán más! - mondák a szélső padokon az intranzigensek. - De azért mégse szükség kokettírozni a habarékkal, mert mi nem puhulunk senki szép szeméért.

*

Bódog Albert volt az utolsó szónok, aki azt vitatta, hogy a Rohonczy támadása folytán a kormánynak mégis el kellett volna fogadni a vizsgálatot, hogy ha van visszaélés, érje büntetés a bűnöst, ha nincs, álljon tisztán a megtámadottak becsülete. Hivatkozott a Roustan-Rochefort pörre, ahol Rochefort nyilván rágalmazott, mégis fölmentették az esküdtek, jelezni akarva, hogy a köztisztviselő álljon olyan tisztán a nyilvánosság előtt, hogy még a gyanú se vethessen árnyat reá.

Nálunk nem sokat törődnék a reputáció e pör tisztaságával. Esztendőkön keresztül tűrik a gyanúsítást, a súgást-búgást, vádaskodást, a becsületbe mélyen belevágó dolgok hirdetését utcán, kávéházakban, nyilvános helyeken, kinyomatásukat a hírlapokban - s aztán? aki ellen mindezek irányozva vannak: odateszik a fővárosi rendőrség élére s reábízzák személy- és vagyonbátorság és a - közmorál fölött az őrködést!

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- jan. 19.

Az idei budgetvita a mai napig legalább nem volt valami magas röptűnek mondható, de ma már ennek is alálankadt a szárnya. A honatyák kimenekültek a folyosókra és szidták Szilágyi Dezsőt, Apponyit, Bittót, Széll Kálmánt, hogy nem gondoskodnak elevenebb mulatságról, sőt még Mocsáry is hallgat a szélbalon, holott Simonyi Ernő most üdülni van, ahol a narancs virul, Németh Albert pedig nem találja azokat az aktákat, amikkel agyoncsapná ezt az egész kormányt, mint papuccsal a legyet.

No, hogy a jobboldali nagy ágyúk hallgatnak, annak megvan a maga jó oka. Be is vannak szögezve, meg nem is egészen száraz a puskapor. Csütörtök lehetne belőle.

Ilyenkor aztán úgy kell tenni, mint a színpadon. A berekedt nagy primadonnák helyett föl kell léptetni azokat a tagokat, akik nem művészetük fénye, hanem azon tulajdonságuk miatt kapnak fizetést, hogy minden pillanatban készen álljanak betölteni a mutatkozható hézagot. A másodszerelmesek, a primadonnák nr. II. A közönség nem élvez ugyan, de a kitűzött darab nem marad el legalább.

*

Ne higgye Gaál Jenő, hogy őt a hézagpótló tehetségek közé számítjuk. Nem! Őneki már a művészek közt van a helye. Nagy szorgalom, gondos tanulás a jelentékenyebb parlamenti erők közé emelte, s nemcsak az ifjabb nemzedék tagjai közt teszen számot.

Ha beszédet mond, az mindig esszé-szerű, mindig gazdag adatokban, mindig szépen van elmondva - noha sohasem szónokolt, mindig alapos és mindig - hosszú. És a hosszadalmasság fatális közelségben van ám az unalmassággal. Akit a tárgy érdekel, Gaál Jenő beszédeit nem fogja unalmasaknak találni. De hányat érdekel a tárgy? Tízből ha egyet, hát sok. A többi kilenc inkább kimenekül a folyosóra. Mert hát cukrot enni jó - ezt tartja az álmoskönyv; de nem két óra hosszáig ám, folytonosan, szakadatlanul és teli marokkal.

Azonban az elnök csenget. Gaál Jenő beszéde végéhez közeledik. És az csakugyan érdekes volt. Kivált azok az idézetek ma is élő nagy emberek mondásaiból, persze, évek előtti időkből. Érdekes ezeket olvasni országgyűlési tudósításunkban.

Két óráig tartott a beszéd és Jenő nem rekedt bele, pedig még - vizet sem ivott. Szent Isten, ha így halad, hová viszi föl.

*

Utána a jobboldalon állt föl valaki. A haja fejér, az arca vörös, Szathmáry Laci azt fogta rá, hogy aligha szeszfőző gépe nincs. Neve Fekete. Egész beszéde színtelen.

Következett Vidovich György, az egyetlen katolikus páter a szélbalon, boldog emlékezetű Robozy Károly óta. Monoton hangon beszélt, de sok érdekest mondott, hatalmasan megcáfolván a hírlapokban is közölt ama hírt hogy »hitehagyott« kívánna lenni. Olyan szélbal, mint akár Robozy, csakhogy több esze van. Azzal, amit mondott, sok rokonszenvet támasztott maga iránt, de le is mondott vele egyúttal minden püspöksüvegről és kanóniáról. Sohase lesz belőle több plébánosnál.

*

Egy kis házszabály-vita után, melyben Zichy Jenő gróf kerestetett, de nem találtatott, Sárközy Aurél beszélt, s hogy nem üresen, mutatja az, hogy Tisza sietett ellene síkra szállani azonnal.

De bezzeg ne szólj szám, nem fáj fejem. Nyakon öntötte azonnal Helfy egy interpellációval a dél-dalmácia- és hercegovinai zavargások iránt.

Persze nem bírt megfelelni rá. Előbb Bécsbe kell táviratozni, hogy onnan küldjék meg - a magyar miniszterelnök adandó válaszát.

Mert tudni kell, hogy ily lényegesebb természetű ügyekben a magyar miniszterelnök nem egyéb, mint egyszerű - telefon.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- jan. 20.

Ma nevezetes napja volt az országháznak: megszólalt a jobboldal is végre. Mert bocsásson meg Dobránszky Péter úr is, Fekete Lajos úr is: ők ugyan beszéltek, de a jobboldal mind a mai napig hallgatott. Ma hallottuk csak első szavát.

Egy részét Herman Ottó hozta tűzbe. A szélsőbal legszélsőbb balszárnyának az álláspontjáról tartott hatalmas filippikát az ellen a forradalom ellen, amit a jobboldali pecsovicsok és aulikusok szítanak. Küldte a habarékot pokolba, a kormánypártra, ahová tartozik. Elismerte, hogy van bizony az ő pártjában a perszonálunionistától kezdve - amilyen Deák Ferenc volt valaha - a kommünárig minden, s ő maga sem irtózik a petroleum szagától; de van ám egy közös eszmény is, melynek a párt minden tagja alárendeli a maga extra gusztusát és minden egyebet, s ez a független Magyarország.

Hevesen beszélt, tüzesen, mint afféle telivér »szélső elem«, s nem is maradt el a hatás, mert azonnal hárman ugrottak föl utána, személyes kérdésben.

*

Dobránszky előadta, hogy neki a műegyetemen több tanítványa van háromnál. De ez még semmi, Ivánka Imre volt az igazi. Úgy beszélt, mint egy pandúrkáplár: vitézül, csattogtatva.

Igenis, ha forradalom lesz, akasztani fogunk. Az jár jobban, aki előbb kezdi. Az bizonyos, hogy nem egy táborban leszünk. De az is bizonyos, hogy ő nem fog úgy tenni, mint egy bizonyos képviselő, hogy a városháza ellen lázítja a félegyházi népet, s mikor a kraval elkezdődik: elpárolog. Aztán a szélsőbal eddig felszólalt 16 szónoka közül hány volt a mártír, hány halt meg a hazáért? No, hát ne beszéljenek nekünk, akik vértanú-halált szenvedtünk. Az a tizenhárom Aradon s maga Batthyány Lajos is, annak a sárga-fekete hadseregnek voltak a tisztjei, amelyet önök örökké piszkolnak. Na hát! Herman Ottó is milyen soká volt a múzeumban kitűnő állásban. Hát mért nem alapított családot?

*

E szép budgetbeszédre Herman röviden felelt, hogy azért nem házasodott meg (Halljuk! Halljuk!), mert neki, mint az állam tisztviselőjének nem nyújtott családalapításra elég alapot »az önök rendszere«.

Szerencse, hogy az aradi tizenhárom vértanú és az első magyar miniszterelnök már meghaltak s nem szólalhattak föl személyes kérdésben. Talán fölvilágosították volna Ivánka urat, aki azt látszik hinni: azzal biztosítottak a nemzetnél örök hálát emléköknek, mert osztrák tisztek voltak, s nem azzal, hogy megszűntek azok lenni s odahagyták a sárga-fekete sereget, és elverték, mint a dudát.

De nem ám Pákozdnál!

*

Móricz Pál volt a harmadik személyes fölszólaló, de miután nem sikerült méregbe jönnie, hát nem is vesződünk vele e helyen, hanem egyenesen áttérünk Jókai Mórra, akiben ismét megtalálta a párt a maga bátor Curtiusát, aki beleveti magát a mélységbe és meghal, hogy Róma éljen.

Talán az ő felszólalása hírének lehet köszönni, hogy oly szépen megteltek ma a padok. Azt bizonnyal neki köszönhetjük, ha vita lesz a vita és nem pusztán az ellenzék monológja.

Azzal kezdi, hogy amit a szélbal a budget ellen felhozott, az mind igaz s azt - excepta voce »ebadta« - ő is ratifikálja. De hát a budget-t meg kell szavazni, akármilyen rossz is az. A deficit nem is onnan származik, ahonnan Somssich származtatja: a nagyhatalmi berendezkedéstől; hanem abból a veszedelmes nyílt titokból, hogy minden európai hatalom óriási mérvben fegyverkezik s elnyeli azt, aki körül nem spékeli a határait szuronyokkal, hogy olyan legyen, mint a tövises malac. Szükség van a pólai forgó toronyra, akár hogy egzekválnak is odahaza adóba. Két-három év alatt elkészülnek a hatalmak fegyverkezésükkel, s jaj nekünk, ha addig mi a kezünket összetesszük. Mi leszünk, a rekompenzácionális objektum. Hát csak rajta, szavazzuk meg a hadügyi budget-t!

Mind szép dolog ez, ha úgy volna, hogy Franciaországban is, Németországban is, Angliában is, Olaszországban is úgy egzekválnának adóba, mint nálunk: ha ott is mindenütt satnyulna a nép a nyomortól, úgyhogy maholnap nem lesz katonának való, mint nálunk; ha ott is száz millió frankos deficitekkel záródnának az állami számadások egy évtized óta, mint nálunk; ha ott is a lehetetlenségig kényszerülnének emelni az adókat, mint nálunk, s ha azok az országok a belügyi szükségletektől volnának kénytelenek elvonni, amit haderejükre fordítanak, mint nálunk.

De fájdalom, nem úgy van! Franciaország bevételi többlete kétszer-háromszor annyi, mint a mi deficitünk: kultuszbudgetje nagyobb a mi hadügyi budgetünknél: az adókat leszállítják s a várak, erődítmények és hadihajók mellett egyre épülnek gyárak, iskolák, műintézetek. Németország nagy hadi készsége mellett is meg bírta venni összes vasúthálózatát s jövedelmet tud magának csinálni adóemelés, a polgárok megterhelése nélkül. Angliát, Olaszországot se teszi a hadügyi készség vagyonilag tönkre. Oroszország pedig nemrég szállította le az álló hadsereget 60 ezer emberrel.

Hát ezek kibírják azt a tehert; de Magyarország megszakad bele, - ez a különbség. Ilyen egyenlőtlen versenybe vinni bele bennünket bizony nem oly érdem, hogy avval dicsekedni lehetne.

*

Szép része volt a beszédnek az, mely a nemzeti gyűlölködésről beszélt. Aláírhatja minden elfogulatlan ember.

De a polemikus részek kissé hasra estek. »Ignatieff, aki minden tételt kitörülne a budgetből, amely Magyarországnak hasznos, könnyen elemésztené a deficitet.« Dehogy enyésztetné! Nincsen már abban annyi törülhető, mint amennyi a deficit! Kitörölgették már őelőtte a magyar Ignatieffek.

Egyben igaza volt: abban hogy 1852-ben, mikor javában folyt az akasztás s a vagyonelkobzás, mégis szomorúbb volt a helyzet, mint mai napság. De csakis az akasztófa és bachbeamter hiányzik ám hozzá. Vagyonelkobzás, zsandár, finánc, magyar bachhuszár, osztrák katonai brutalitás, mind megvan ám ma is, éspedig most nem a nemzet ellenére, de a nemzet akaratából. Ami sokkal szomorúbb.

Hogy 1862-ben ott ült az osztrák adóegzekváló katonatiszt a feleség kanapéján, az igaz. Ma nem ül. Nincs már kanapé. Elvitte a Szapáry finánca, ha ugyan nem a Széllé vagy még Lónyayé.

*

Jókai után Bánhidy Béla utasította vissza a szélsőbal által a habaréknak tulajdonított »közeledést«. Nem lesz abból semmi, - inkább megyünk a kormánypártra. Csak hínának már! Mit is tetszett mondani tavaly ilyenkor, pénzügyminiszter úr?

Mezei Ernő tartalmas beszédet mondott s két pohár vízzel öntötte le, melyből az egyikkel Hegedüs Sándor, a pénzügyi bizottsági előadó sajátkezűleg szolgált neki, jeléül, hogy nem kívánja egy kanál vízbe fojtani, de jó szívvel nyeli el a keserű pilulákat, amikkel a hálátlan szélbali szónok traktálja őt is, de különösen a kormány elnökét.

A mai ülést egy csattanás rekesztette be: beleütött az átkos közösügybe és kormányba a Csanády Sándor beszéde.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- jan. 21.

Amióta a budgetvita folyik, még oly magasra nem csapkodtak hullámai, mint a mai napon.

Már Steinacker Ödön elkezdte bosszantani a hazafiasb érzelmeket. Ennek az úrnak kapcsolatunk Ausztriával nem elég szoros. Neki bensőbb, szervesebb kapcsolat kellene s e célból ő elviselné még a diktatúrát is. Schmerling, Lustkandl megtalálta a maga emberét, most már bátran kinyithatják a g'sammt Parlament kapuját, Steinacker lesz bele a zászlóvivő.

És még azt meri mondani, hogy ő csakúgy szereti a hazáját, mint akárki más. Persze a »tágabbikat«. Mert ha Magyarországot értette a haza alatt, úgy az ő szeretete alighanem olyan természetű, aminőnek Shakespeare jellemzi a két tribun által a Coriolánét a nép iránt:

- Kit szeret a farkas?

- A bárányt.

*

Mialatt Steinacker a teremben beolvasztotta Magyarországot Ausztriába, hogy aztán együtt beolvaszthassa Pangermániába, addig egy csoport képviselő künn beszélgetett a folyosón a fiumei kirándulásról.

- Kimentünk a tengerre csolnakázni. Egyszerre szél kerekedik s elkezdi ringatni a ladikokat. Eleinte csak lágyan, szelíden, de majd szilaj kezekkel, mint a bölcsőt a haragvó dajka. Egy-egy friss sós permeteg be is csapott s veszedelmes libbenések bánatták meg velünk a »tengerre magyart!« Ebből még baj is lehet, s kezdtek felvonulni a halálos aggódás fellegei az arcokon. Ha elmerülnénk, ha itt veszne a pénzügyi bizottság!

- Mi haszna volna az országnak? - mondá L. - otthon maradt a nagyobbik fele.

- Elmerülni? ide veszni? olyan nincs! - vigasztalá társait és önmagát E. K. - Sokkal jobb politikusnak tartom Szapáry Gézát, a fiumei kormányzót, semhogy ennyire - kompromittálná magát.

- Kár lenne értünk, az egyszer bizonyos - mondá H. S. - De amint abszolút jó nincs, úgy abszolút rossz sincs a világon. Ebből is hárulna az országra valami haszon, s a nagy szerencsétlenségben megvolna az a szerencse, hogy Steinacker is ide veszne, - nézzétek, az ő csolnaka billeg legjobban.

Hát ha még tudták volna, minő beszédet fog mondani január 21-én!

*

Németh Albert csakhamar elfeledtette a bosszantó benyomást, melyet az előtte szóló okozott.

Volt a beszédének egy szép része, az, ahol »igazságos« összehasonlítást tett Tisza és Szapáry között s ahol kimutatta, hogy annak a lelkesedésnek, mellyel 1867-ben az alkotmányos életnek »nekimentünk« s melynek ma semmi nyoma, - Tisza Kálmán személye volt az oka.

Mert ha nem vette komolyan a közjogi oppoziciót, ment volna mindjárt akkor a Deák-pártba bele: Magyarország független államisága eszméjének elvi fenntartására elég lett volna az a 19 képviselő is, kikből akkor a szélsőbaloldal állt. Ha pedig belement a fúzióba, ne vállalt volna miniszteri tárcát legalább, hanem foglalta volna el Deák Ferenc helyét, visszatartva a pártot a Béccsel szemben való túlnagy engedékenységtől, s megbuktatva az esetleg gyengéknek mutatkozó kormányokat. Azzal, hogy egész pártjával bevonult a közjogi táborba, a szükséges ellensúly nélkül állt a bécsi követelésekkel szemben, s ott bízvást mondhatták neki, hogy »te csak engedj, te vagy ma Magyarország, megbuknod úgyse lehet, mert nincs megbuktatásodra elég veszedelmes ellenzék«.

Egyébiránt, úgymond, a miniszterelnök a pártjában se népszerű. Négyszemközt minden híve azt mondja, hogy szeretni nem szereti, de hát szükség van rá, amért olyan »schlagfertig« debatter. No, hát azt kívánja, hogy mielőbb jöjjön már el az a schlag, mely megadja neki az abfertigungot.

*

Apponyi Albert szólalt föl Németh Albert után, ez után pedig Kiss Albert lett volna szólandó. De már ez az utóbbi Albert kimaradt a szólásból a mai napra, amit mindjárt elmondandók leszünk.

Apponyi csak tegnap jegyeztette föl magát s eddig nem volt bizonyos, felszólal-e? Ma aztán megtudtuk beszédéből, mi indította a szólásra.

Röviden bánt el a budgettel. Elmondta, hogy valamint az asztronómiának megvan a torzképe az asztrológiában, a kémiának az alkímiában, úgy a politikai számtannak is, mely az állami számvevőszék számtana, megvan a torzképe a parlamenti számtanban, mely a megszorult fináncminiszterek számtana. Aztán a zárszámadásokból mutatta ki, hogy 1875-től 77-ig csökken, ettől kezdve a mai napig nő a deficit, s ma ott, vagyunk, ahol voltunk 75-ben. Még ha a fináncminiszter számolási metódusát követi is, arra az eredményre kell jutnia, hogy nem javult a helyzet. Mert a 75 óta számított 40 millió adóemelkedésből 18 milliót vall be a miniszter új tehernek s még azt is mondja, hogy a mérleg csak 10 millióval javult, tehát mintegy felével az új tehernek.

De beszédének legfontosabb és Tiszára legsújtóbb része az volt, ahol Sennyey Pál nevében s úgy látszik megbízásából intézett támadást Tisza ama mondása alkalmából, hogy mikor ama lemondási jelenetek lejátszódtak, »nem őbenne hiányzott a bátorság miniszternek nem lenni, de az uralkodó által kabinet-alkotásra fölhívott államférfiakban, köztük Sennyeyben, hiányzott a bátorság miniszternek lenni«.

A beszéd e része az országház naplóiban a polemikus parlamenti beszédek legkiválóbb példányai közt méltán foglalhat helyet. Sokkal kevésbé az a különben szintén határozott rész, ahol a szélsőbalhoz közeledés ellen tiltakozik.

*

Ez utóbbira nézve Helfy fejezte ki sajnálkozását éspedig - úgymond - éppen az Apponyi érdekében, s megérinté Szilágyi Dezsőt, mire ez is fölállt s erélyesen visszautasítá a vádat, mintha ő választói előtt valaha a Fehérlóban elfogadta volna a külön vámterületet, melyet ő az ország gazdasági viszonyainak Ausztriával szemben való szabályozási módok egyikének tart.

No, majd ad neki ezért Bánhidy, aki csak tegnap tiltakozott az ellen, hogy a vámkérdés egyszerűen gazdasági kérdésnek tekintessék, holott az szerinte elsőrendű politikai kérdés.

*

Tisza Kálmán rekesztette be a vitát egy hatalmas rögtönzéssel. Most tűnt föl egész nagyságában vitatkozó tehetsége. Mert erős poziciót megvédelmezni gyenge támadás ellen, azt akárki megteszi: de oly erős támadás ellen, minő az Apponyié volt, megvédeni, oly átkozottul imbecillis álláspontot megtartani, minő az övé, - az azután bravúr.

Kár, hogy a »parlamenti sikerek« emberének odafönn is nincs hasonló tehetsége és szerencséje. Magyarországra is jobb volna, ha az »add tovább« név alatt ismert játék iránya megfordulna egyszer: ne Bécsben ütnék őt és ő ütne a parlamentben, hanem a parlamentben ütnék őt és ő ütne Bécsben.

No, de így könnyebb - neki.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- jan. 24.

Vége felé jár már a nagy szóáramlat, s a mai nappal csaknem kimerült az általános vita. Már csak egy szónok van hátra: Eötvös Károly, a függetlenségi párt határozati javaslatának beterjesztője. S aztán kezdődik a szavazás, a legfontosabb, legmérvadóbb szavazás, melyben kiki megválasztja álláspontját s szavaz azzal az igennel vagy nemmel, mely színvallásának tekintetik, s mely szerint lesz sorozandó jövendőre a kormány, vagy az ellenzék táborába.

Sok tekintetben érdekes lesz ez a szavazás. Vannak ugyanis parlamentünkben egzisztenciák, akik annyiból kétesek, mert még mai nap se tudjuk, mely oldalra szítanak legújabban.

S ezek között a legérdekesebb szavazat mindenesetre a Széll Kálmáné lesz, ki akció-politikát ez idő szerint nem csinál ugyan, de valami színezetének mégis csak kell lenni, talán.

*

A mai napon hárman osztoztak meg: Hegedüs Sándor, Somssich Pál és a pénzügyminiszter.

Hegedüs, a pénzügyi bizottság előadója, nagy és adatokban gazdag beszédet mondott. Busbach Péter csak nézett, hogy ha már ellenzéki Stadthäuslerból mameluk Landhäusler lett, - miért is nem jutott ez a beszéd őneki eszébe? Mert mégis csak mintha jobb volna valamivel, mint a hazabeszélő Theresien-, pardon! tegnap óta Elisabethstadti kortesértekezés az - enyves kezekről.

De hát Hegedüs is eldobálta a sulykot tiszte és kötelessége szerint. Legjelesebb nagy elszólamlása az vala, mikor ifjú önérzettel veté szemére a vén Somssichnak, hogy ő még ama kornak a politikusai közül való, mikor még »nagy törekvések, nagy eszmék nem háborgatták a kedélyeket«.

Magyarország ébredési korszaka, neked ugyan megadták! Széchenyi, Deák, Kossuth, Batthyány, a nemzet nagy emancipátorai ti az idegen nyűg alól, és ti merész reformerek, a jobbágyváltság, a felelős kormány, a parlamenti rendszer megalkotói: bújjatok el lopott nagyságtok enyésző nimbuszával! Csirizelők voltatok és szűk agyvelők! A történelemi fáklyájának igaz világítása elmos benneteket, mint az árnyékot, másoknak körvonalai bontakoznak ki nagyoknak a félhomályból: Tisza Kálmán, Baross Gábor, Dobránszky Péter és Hegedüs Sándor. Ezek a nagy alkotások emberei.

És Hegedüsnek igaza van! Kossuth például ötven-hatvan rongyos millióból állította ki a szabadságharcot. Mi egy békés évet nagyobb deficittel zárunk be ennél s teremtünk tizennégy csendes év alatt Magyarországnak akkora adósságot, hogy száz évi koplalással sem törleszti le.

Hát ez nem hatalmas, nem óriási alkotás? Tudtak volna ilyet produkálni a Somssich idejebeli törpe lelkek?

*

Somssich Pál záróbeszéde nem volt kisebb hatású, mint az indokoló beszéd.

Többször szakította félbe zajos taps és éljenzés. Az öregúr elemében volt. Rendkívül élénk, elmés fordulatokban gazdag, sujtoló éles argumentációval teljes beszéd volt az. Tisza Kálmán mogorván fordítá el fejét, hiába várván valami túlzásra, valami elszólalásra, amibe ő rendesen kapaszkodni szokott, mikor replikáz. Itt nemigen nyílt alkalma mibe kapaszkodni.

Beszéde elején rektifikálta múltkori beszéde elcsavart értelmét. Aztán kijavította számvetési beszédeit, elismervén, hogy nem neki, ki 50-52, hanem Eötvös Károlynak, ki 60 millióra tette a deficitet, van igaza. Majd fölvetvén a kérdést, hogy 40 milliónyi adóemelkedés s 40 milliónyi kiadási szaporulat mellett, ami évenkint közel 6 milliót jelent - meddig bírunk még evickélni, kivált, ha az államjavakból nyert segély is elmarad, s aztán néhány frappáns adattal járult a pénzügyminiszter és a jobboldali szónokok által fölmagasztalt »jobb lét« illusztrálásához.

Megmagyarázta egyszerű okát, hogy miért nem fogadta a mérsékelt ellenzék a költségvetést most még általánosságban sem el? Azért, mert elfogadni csak azt szokás általánosságban, amit részleteiben elfogadhatóvá tehetni remélünk. De ez nem javítható részleteiben.

Aztán puszta ráfogásnak, alaptalan gyanúsításnak jelentette ki azt az állítást, hogy ő a szélsőbal álláspontjához közeledett. Ezt ő nem is tisztelettel, de ridegen utasítja vissza.

...Utánanéztünk a kalendáriumnak s úgy találtuk, hogy holnap van Pál fordulása. Ez ominózus közelsége e napnak bírhatta rá az öreget a heves tiltakozásra. No, sebaj! Isten éltesse őt azért - ezt kívánjuk neve napján - számos esztendőkig egészségben, s akkor megéri még ő azt a Pál fordulását, melyet ma dezavuált. De nemcsak ő, de Sennyey Pál is. Sőt tán még Mandl Pál is, aki már nagyobb gyakorlatában van.

Somssich szájából, ki sohase volt az udvarnál ingrata persona, megszívlelendő szavak azok, amiket a lojalitásról mondott. Tisza ama mondására is, hogy senki nem érhet el miniszter korában mindent, amit ellenzéki korában elérni remélt, megadta a választ. Nem annak a megtartásáról van szó, amit a miniszterelnök ellenzéki vezérkorában hangoztatott; hanem annak a beváltásáról amit kormányra lépése idején ünnepélyesen és komolyan, conditio sine qua non gyanánt megígért.

Soha, úgymond, Tisza urat nagyobb megtiszteltetés nem érte, mint mikor a korona által fölhívott férfiak nem vállalkoztak annak a végrehajtására, amiért ő visszalépni jónak látta. Nem akadt ember, aki őt dezavuálni akarta volna. Ki tehet arról, hogy végre aztán mégis akadt egy: - ő maga.

*

Szapáry hosszasan felelt Somssichnak és másoknak is. Legérdekesebb része volt beszédének az, amelyben az áruforgalmi statisztika eddig gyűjtött adataiból mutatott be nehányat annak beigazolására, hogy jobb nekünk a közös, mint a külön vámterület.

Hat hónap eredményét hozta föl, mely alatt 140 millió volt a behozatal, ellenben 180 millió a kivitel. Tehát 40 millióval többet bírtunk eladni a külföldnek, mint amennyit tőle vettünk.

Igen ám, csakhogy ebbe a hat hónapba beleesik az aratás utáni idő. A másik hat hónap nem így fest ám. Aztán a hazánkon keresztül szállított román gabona, nem úgy szerepel-e ott, mint a mienk?

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- jan. 25.

A nagy mérkőzés napja volt ma. Szavazás a budget fölött. Minden párt behozta a maga híveit, akiket csak behozhatott. Sűrűn tömve voltak a padsorok.

De azért otthon ne maradjon még a félhalott sem, hogyha a kormánnyal tart! Most kell megmutatni országnak-világnak s különösen Bécsnek, milyen hatalom a magyar kormány idehaza! Nagy számmal kell meglepni és ámulatba ejteni, akik nem tekintik hatalmunkat elegendő respektussal odakünn.

Azért fiam, Brászin Domokos, minek utána Beöthy Aldzsi oda van vizet gyalulni, kabátokat számon tartó Nagy Gyuricát pedig betettük gazdálkodni az országéba, - fogd ezt az olajos banknótát, ülj be egypár fiákerbe és hajtsd be azokat, akiknek a télikabátját künn a szögön lógni nem látod!

És Damakas, ámbár nem angyal s lángpallosa nincsen, bekergeté a híveket a paradicsomba, ha ugyan még bírtak szuszogni.

Nyolc fiákerló folyamodást nyújtott be a képviselőházhoz, nyugdíjaztatás iránt. Kiadatik a kérvényi-bizottságnak.

*

Nagy mozgadalom között vette kezdetét a szavazás. Néhány honatya szavazatára rendkívül kíváncsi volt a közvélemény.

Azonban e kíváncsiság nem lőn kielégítve.

Így például, ami Széll Kálmánt illeti, ott vagyunk vele, ahol a mádi zsidó. Bű-e, vagy bá? - senki nem tudja megmondani a mai szavazás után sem. Mikor a jegyző fölolvasta a nevét, s vártuk az igent vagy a nemet: hangos csendesség lőn a válasz. Széll nincs - és senki se lészen okosabb. Széll közraktárakat épít, jelzáloghitelbankol, leszámitolózik és pénz-váltóz: de aktuális politikát nem csinál. S hogy ne vegyék tőle rossz néven, hogy így disponibilitásba teszi magát, inkább pozsonyi választóinak is felfúj egy elevátort.

*

Hasonlóképp jártunk Lukács Bélával is. És Horvát Boldizsárral is. Ezeknek a szavazatára is kíváncsi volt a ház. Ez utóbbit menti ugyan szembaja, - noha a napokban ott láttuk a házban, de Lukács Bélának jó szeme van, jól bele lát ebbe a budgetbe, mely semmivel se jobb a tavalyinál, amit pedig ő oly kegyetlenül megkritizált: hát quare questo osináláre, hogy most egyszerre így elmaradt a szavazásról?

Rohonczy Gedeon igennel szavazott s mindjárt ki is szaladt utána a folyosóra. Pedig hát nagyban köpte a markát, hogy ha a kormány nem küld azonnal vizsgálatot, ő így meg amúgy vonja meg tőle a támogatását. Úgy látszik, meggondolta a dolgot.

Nagy zajt és derültséget okozott, egyfelől kacajt, másfelől éljenzést hívott ki a gróf Zichy Jenő szavazata. A nemes gróf olyan iparlármát tud csapni az országban, hogy már szinte a szélsőbal is azt hitte: jó lesz ettől az embertől óvakodni, mert ez legalább is munkáslázadással kezdi, ha egyszer komoly akcióba lép.

S mi sült ki belőle? Egy olyan szelíd, lojális igen, melynek fuvolaszerű lágy modulációiban benne volt a meggyőződés: »a magyar ipar és mi magyar iparosok mindent megkaptunk, amit akartunk.«

*

Göndöcs Benedek a legbuzgóbb képviselő mind a 446 között. Ő már ott ácsorog reggel a ház előtt, várva a kapunyitást, hogy bemehessen. Nincs az az ülés, de még bizottsági, albizottsági ülés sem, melyet a leglelkiismeretesebb pontossággal végig ne aludjon. Nem mulasztaná el a legkisebb konferenciát sem, tíz nagy és huszonöt kis miséért.

Voltak ülések, ahol a jegyzőkkel együtt 30-40 ember imbolygott a teremben. Ő ott volt köztük. S ha csak ketten volnának az ülésben: az egyik volna Csanády Sándor, a másik Göndöcs Benedek. Elnök nélkül hamarabb képzelni ülést, mint őnélkülök.

Ma volt a legnagyobb, legnevezetesebb nap, amióta a parlament együtt ül. A legkomolyabb mérkőzés napja, ahol számot tesz, néha dönthet egy szavazat is. Ilyenkor még Ercsey Kálmán is berukkol Bihar megye széléről, s aki csak egyszer jön is föl honatyai kötelességét teljesíteni: most a budget-megszavazásnál teszi azt.

Olvassák a műsort. Jelen van minden. Még a kósza lélek is. Még Üchtritz Zsiga is itt lenne, ha lehetne. Mindenki itt van. Hát hogyne volna itt a valamennyi közt a legpontosabb, legszorgalmatosabb.

A jegyző fölhívja: »Göndöcs Benedek.«

Hosszú szünet... Általános várakozás... aztán csodálkozás... aztán találgatás... aztán kacagás, hogy akár az Olympuson se különb.

*

A débat alatt Tisza hevesen tiltakozott a 48-asokkal való szövetsége ellen a 75 előtti időkben. Ő nem velök együtt, de ellenök harcolt.

- No, már ez mégis sok! - mondá egy 48-as. - Igaz, hogy sok kérdésben megtámadott bennünket; de a nagy elvi kérdésekben, pedig ez a fő, együtt küzdött velünk.

- Még más kérdésekben is - viszonzá Csanády -, hiszen még a híres »agyonbeszélést« is együtt csináltuk.

Biz az úgy volt. Elhallgatta volna tán Bécsben s attól tart: most megtudják? Fölösleges aggódás! megbocsátják azt neki - most már.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- jan. 26.

Élénk, zajos ülés volt a mai.

A költségvetés első füzetei voltak tárgyalás alatt. S ezekben a füzetekben vannak budgetünk »nebáncsvirágai«, melyeknek megcsonkítására szent borzalom nélkül gondolni se mer az igazhitű mameluk.

A közösügyi kiadások is - melyeket a delegációk állapítanak meg s szentírásnak köteles fogadni a parlament - e »noli me tangere«-k közé tartoznak. No, de ezek éppen most készülvén meghízni, egyelőre lekerültek a napirendről, amíg a delegációk újra nem szülik őket második, javított és bővített kiadásban.

Hanem előkerült az udvartartási költség. Érinthetetlenségét saját természetén kívül indokolja az is, hogy az a tíz év, melyre megállapíttatott, még le nem járt. Addig nem szabad hozzászólni.

És az az istentelen szélsőbal, hivatkozva arra, hogy nagy a nyomor, hogy nagy a deficit s hogy a civillista fölemelése annakidejében csak ideiglenesen történt, mégis hozzá mert szólni, és kerített belőle akkora vitát, hogy csak úgy ropogott.

*

Csanády kezdte azzal, hogy szállítsuk le egy millióval, mert az ország tönkremegy, aminek főoka a jelen kormány és Tisza Kálmán, a »jogtiprók nagymestere«.

Ez a legújabb jelző a miniszterelnökre, s a jobboldal úgy megörült neki, mint vak a garasnak s egész kellemes meglepetéssel mondá:

- Ah, hisz ez új!

Kevés híja volt, hogy Sándor bátyánkat meg nem tapsolta.

*

Kívüle Mukics, Helfy, Irányi szóltak e tárgyhoz. Helfy kijelenté, hogy nem kívánná a leszállítást, ha a nemzet ama célja, melyet az udvartartási költség ily magas megállapításával elérni akart, el is volna érve, s csakugyan volna Ős-Buda várában magyar királyi udvar. De mikor nincs, s mi csak az osztrák császár trónjának segítünk emelni a fényét annyival, amennyinél az osztrákok se járulnak többel e célra, s ők veszik hasznát a mi millióinknak is. Hát ez nem igazság. Laknék csak Budán a magyar király, majd meglátnók, ha nem viseltetnének-e nagyobb tisztelettel a magyar állameszme iránt a társországokbeli drága testvéreink is. De Budán csak egy az állandó: a Hentzi szobor.

*

Ha Tisza Kálmán valamikor remekelt, hát azt ma cselekedte. Olyan védbeszédet mondott a Hentzi-szoborra, hogy megveregethetné érte a vállát valami Halbrechts főherceg.

Egy keserves polgárháborúnak az emléke az a szobor ott a Szent György terén. Egy háborúnak, amelyben a polgárok egy része az egyik, más része a másik táborban foglalt helyet. Kibékültünk: ne bántsuk az egymás emlékeit. Úgyis szó nélkül hagytuk ott tizenöt évig, hát mármost minek bántanók. Ne mondják politikai tőkecsinálás kedveért, hogy meggyalázása a nemzetnek az a szobor, ne süssék a nemzet arcába a gyalázat bélyegét.

Oly érzékenyen, oly meggyőző erővel beszélt, hogy már csak vártuk, mikor áll föl Kőrösi Sándor azzal az indítvánnyal, hogy állítsunk hasonló szobrot a Károlyi-palota udvarán Haynaunak, ezzel is kimutatván, mily kegyeletes tiszteletben kívánjuk tartani ellenünk harcolt »polgártársaink« azon időbeli kedves emlékeit.

*

Szó sincs róla, ha Magyarország független ország volna, akár tele plántálhatnák az ellene küzdött osztrák hősök monumentumaival. A szabad Amerika nem bántja az ellene viselt harcokban elesett angolok emlékeit. Sőt megcselekedte még azt is, hogy azt a gúnydalt, amit bosszantására csináltak az angolok: amint kiverte őket, elfogadta nemzeti himnuszának.

És ezzel se szabadságán, se függetlenségén, se nemzeti önérzetén nem esik csorba.

Ha függetlenek lennénk, mi is veszély nélkül lehetnénk ily nagylelkűek. Akár megaranyoztathatnák azt az egész Hentzi-szobrot, nem származnék belőle semmi hiba.

De így! Pokwapil Anzelm közcserepár harcolt a magyar nemzet ellen s neve halhatatlan betűkkel ragyog ott a budai ércmonumentum többi hőseié közt, és olvashatja az a késő nemzedék, mely hiába keresi a hazáért elesett hősök hamvait, hiába nemzete nagy fiaiét. Hentzinek, Pokwapilnak ércszobra van, - de Szent Istvánnak, Nagy Lajosnak, világverő Mátyásnak, a nemzet nagy és hű fiainak, kik a hazának szentelték életüket, mindenüket, mártírjainak, hiában keresed emlékét széles e hazában, s nagy Rákóczi neve meg van bélyegezve az ország törvénykönyvében, és aki a leghívebb vala: messze száműzetésből gyászolja hazáját.

Hej! nem arra, amire Tisza Kálmán mondta, nem arra tanítja ily körülmények között a jövendő nemzedéket az a szobor ott a Szt. György terén.

*

Ugron Gábor föl is hozta, hogy amaz emlék ellen nem most történik először fölszólalás. 1869-ben már emelkedtek hangok ellene az országgyűlésen. S tudtunkkal Deák Ferenc se nézte jó szemmel, hogy az a szobor ott van. A király, a miniszterelnök, a honvédfőparancsnok, a honvédelmi minisztérium palotája a magyar nemzet Capitoliumának szentelik föl Budavárának azt a terét. Nem ilyen szobornak volna ott a helye. Windischgrätznek, aki Bécset lövette, bizony nem mernének emelni szobrot Bécs piacán.

Tiszteljük egymás emlékeit! Szép szó ez. De kérdjük, hogy ha a márciusi napok idején a bécsi nép, megemlékezve arról, hogy aki az ő alkotmányukért is a leghatalmasabban emelt szót s legnagyobb része volt abban, hogy ez nekik is megadassék, az Kossuth Lajos volt, s a nép lelkesedése még azon melegiben szobrot állít neki a Burg elé, - kérdjük: mi lett volna e szoborból később? Tiszteletben tartotta volna-e a reakció, vagy legalább megtűrte volna-e, mint ahogy mi megtűrjük a reakció emlékeit?

Erre kérünk kádenciát.

*

Herman Ottó Árpád és Hentzi szobrától átrándult a citadellára, hová pedig Tisza miniszterelnököt, sőt Szende honvédelmi minisztert sem ereszti be a parancsnok, - hacsak az Edelsheim-Gyulay engedelmét, nem viszi magával a zsebében.

Ott aztán kitárta a citadella alaprajzát. Budapest minden pontjának, ahol nagyobb csoportosulás történhetik, állandóan neki van szegezve egy-egy mozsár. Matematikai pontossággal pottyanthatja le bombáit a tisztelt ház asztalára. Nyolc óra alatt nincs Budapest. És ezek az ásító ágyútorkok ott virrasztanak, lesve a főváros minden mozdulatát, mint orgyilkos kezében a fölemelt tőr az alvó fölött: »no, most moccanj, kutya!«

A főváros ellen és nem annak ellenségei ellen van ott az a váracs. Azt vigyék el onnan, hadd állítsunk a helyén pantheont a magyar nemzet ezredéves fönnállása emlékére. De ne álljon ott e mozdulatlan fenyegetés, mely minden kibékülési biztatásra, kölcsönös bizalomra azt mondja, hogy hazugság.

*

- De bolond is ez a Herman - mondá Ivánka Imre -, hát ő még azt hiszi, azért építették oda azt a citadellát, hogy tyúkot neveljenek benne!

És ebben aztán megnyugodott. Hát úgy is illik. Zahlen und's Maul halten, - ez most az erste Bürgerpflicht.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- jan. 27.

Egy kis parázs nemzetiségi vita. Azazhogy szász háború. Éppen alkalmatos, csattanós vég a barátságos szétoszlás előtt. Jó lesz gondolkozni róla a hosszas pauza alatt, míg a delegációk megcsinálják a második bosnyák háborút.

Mi mindenre rá nem ér az a Herman Ottó is! Elolvasta a dr. Heinze »vádiratát«, mely szerint mi itten eleven német húst eszünk. Elolvasta és megharagudott.

Nem is hagyta szó nélkül. Hevesen utasította vissza a vádakat, amik abban a röpiratban foglaltatnak, s vádolta az erdélyi szász sógorokat, hogy ők azok s köztük Wolf Károly képviselő és lapszerkesztő, akik a külföldet rágalmazó információkkal látják el hazánkról s kígyót-békát kiáltanak reá.

No, lett erre háborúság a szászok táborában! Mind szólásra iratkozott, aki egypár szót el tud makogni magyarul. Hogyisne lett volna méltó a fölháborodás. Egy Herman, aki ha két felé vágják is két egész német, egy Herr meg egy Mann kerül ki belőle, aki olyan hosszú szőke hajat visel, akár Siegfried, aki úgy tud írni németül, mint Lessing, s akiről azt lehetne tartani, hogy egyenes dédunokája annak az Arminiusnak, aki a germánokkal összetörte Varust a teutoburgi erdőben: - ez a Herman most nekimegy a németeknek a magyarok védelmében.

Hát nem hazaárulás, nem anyagyilkosság az ilyen? Abscheulich!

*

Wolf felelt neki legelőször. A fogát ugyan vicsorgatta, de harapni nem harapott. Visszautasította a gyanúsítást, hogy ő valami érintkezésben volna Heinzével. Ő csak a »Hermannstädter Tagblatt«-ban gyakorolja a patriotizmust.

Gull József már nem volt ily mérsékelt. Gúnyosan kelt ki Ottó ellen, hogy minek neki annyi koszorú? Aztán nagy határozottsággal állítá, hogy a Heinze vádjai mennyire igazak, s mennyire el vannak nyomva minálunk a szegény németek. Ők, a szászok, nem úgy tolakodtak, de hívásra jöttek ide s ünnepélyes állami okiratokban kapták meg privilégiumaik biztosítását. És most meg vannak csalva.

Ezt már az elnök is megsokallta, mire Gull úr sietett kijavítani magát, hogy »reményökben meg vannak csalatkozva«. Még németül is megmagyarázta, hogy »sie sehen sich in ihren Hoffnungen getäuscht«.

Aztán folytatá, hogy a német nyelvet üldözzük, a más ajkúakat kivetkőztetjük nemzetiségükből, erőszakosan magyarosítunk. Hogy emiatt a nagy Németország följajdul és segíteni akar a bajon, az csak természetes, hiszen a Szt. László-társulat is segíti a csángók iskoláit. Hát még mit csinálnának a magyarok, ha két millió magyart sanyargatnának úgy idegen országban, mint nálunk a szászokat!

És az a barbár, vérengző, türelmetlen magyar mindezeket végig bírta hallgatni saját törvényhozó házában! Erkläret mir, Graf Orindur, diesen Zwiespalt der Natur!

*

Sőt Tisza Kálmán arra érdemesíté, hogy még feleljen is neki.

Elmondta, hogy bizony évek óta hazudoznak már mireánk kedves szász atyánkfiai a Mutterland előtt. Elmondják, hogy a magyar mágnások díszruhában járnak a maszkos bálba s Füreden sohase megy le a hold. Hát persze, hogy a józan eszű német nem hiszi el századrészét se a vádaskodásaiknak s elfordul azoktól, kik félre akarják vezetni.

Aztán hol az a két millió szász? Van, igen, német, aki ragaszkodik nemzetiségéhez, de azért jó magyar s nem szövetségese az államellenes üzelmeknek. Nincs párt az országban mely a nemzetiségeket elölni akarná: de elvárja mindenik, hogy a magyar államot elismerjék. A német nyelvet még a tiszta magyar kálvinisták iskoláiban is obligate tanítják. Hát ez a német nyelv kiirtása?

Egyébiránt melyik szásznak volt és van akkora szabadsága, mint az erdélyi szásznak? S bánik-e a német oly kímélettel akár Pózenben a lengyelek, akár Elzász-Lotharingiában a franciák nemzetiségével, mint mi bánunk a szászokéval?

Persze erre nem volt kádencia.

*

Hát még mikor előállott Orbán Balázs az ő rettenetes históriai adataival!

Azt kell megnézni, hogy ők, a szász urak, hogyan bánnak a szomszédjukba került magyarsággal és oláhsággal. Még templomaikból is kitiltják a Hétfalusiaknak a magyar nyelvet, jogaikat elszedik, páriákká teszik. 120 ezer szász lőn Erdélyben nemzetnek elismerve és gyakorolt a 800 ezernyi székely és a milliónyi magyar nemzettel egyenlő jogot, - és mentve volt a katonáskodástól, s míg a székely 40 ezer harcost állított ki saját soraiból, a szász adott 500 olyan zsoldost, akik között nem volt szabad szásznak lenni. Török, osztrák elnyomás ellen sose harcolt velünk, de cimborált ellenséggel akárhányszor. A muszkát is ő hítta Erdélybe, és mi lett a büntetés? Odaajándékoztak neki tizenegy millió úrbéri kárpótlást, uradalmakat és azt a szász nemzeti vagyont, melyből azelőtt hivatalnokaikat fizették, s miket elvehetett volna az állam, mikor a hivatalnokok fizetését ő vállalta el.

S ez most a hála. Régi okmányaikra hivatkoznak. Hisz a székelyek régi okmányaik alapján országgyűlést tarthatnának. Tessék beleilleszkedni az új államrendbe, mely még így is kiváltságos helyet biztosít nekik, s ne beszéljenek két millió olyan német nevében, akik kivernék őket maguk közül pángermán eszméikkel.

*

Szilágyi Dezső is belevegyült a vitába.

Mit játsszák a mártírt? Mit csinálnak abból különös érdemet, hogy ragaszkodnak nemzetiségükhöz? Hát ki teszi ezt nekik veszélyessé? Hisz ez csak természetes. De a fölmerült gyanúval szemben azt tessék kijelenteni, hogy éppúgy ragaszkodnak a magyar állameszméhez. Ezt tessék hangsúlyozni itt is, a külföldön is, és akkor meg lesz irántuk az a bizalom, amit követelnek. Mert nincs a világon állam, mely a nemzetiségeknek oly engedményeket adott volna, mint a magyar a nemzetiségi törvényben. S mi azt meg is akarjuk valósítani, de tessék bennünket biztosítani, hogy abból a magyar állam ellen nem kovácsolnak fegyvert.

*

Zay Adolf beszélt utána vagy egy órahosszat. Éles gúnnyal s oly önbizalommal, mintha háta mögött állna Bismarck félmillió Hinterlanderrel s kétezer Krupp ágyúval s csak az ő intését lesné, hogy reánk rohanjon.

Meglátszott rajta, hogy részint beszéde hosszúságával és unalmasságával, részint sértő szúrásaival ki szeretné forgatni a házat türelméből. Hej, de sokért nem adta volna, ha elhallgattatja akár a ház, akár az elnök. Ebből lett volna még mártíriom! Milyen zajt lehetett volna ezzel ütni nagy Germániában s elevenen illusztrálni a magyar sovinizmust, erőszakot és elnyomást, mely még a képviselőházban is elveszi a szabad szót a nem magyar ajkúaktól!

Hiába volt minden erőlködés, ezt a célt nem érte el. Nem hallgatott ugyan rá, de végighallgatta a ház. Ezt, istenemre, nem csinálja utánunk más parlament.

*

Tisza fényesen rekeszté be a vitát. Ad oculos demonstrálta, hogy a szászok több jogot követelnek maguknak és idegen támogatóiknak Magyarországon, mint amennyit a magyar nemzetnek saját hazájában megengednek. Fölolvasott egynémely részt a nyomtatott panaszaikból. Ott van az is, hogy »Und ah leider, es gibt keine deutsche Universität mehr in Ungarn!« A gazdag, a nagy német nemzetnek nem állít a saját hazájában német egyetemet ez a koldus magyar! Mily barbár elnyomása ez a németségnek.

Általános, lelkes helyeslés kísérte Tisza szavait. Mint egy ember nyilatkozott a ház, s ama öt-hat bakszászt kivéve e pillanatban nem volt a teremben oppozició.

Hála legyen érte a szász uraknak, kik megtanítottak egyetérteni! Lám, akaratuk ellen is hasznot tudnak csinálni annak az országnak, melyet Zay szerint, csak gráciából szerencséltetnek jelenlétükkel, s melyen kívül, ugyancsak őszerinte »van még számukra hely« elég, nem úgy, mint a szegény magyarnak.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- febr. 10.

Mily édes álma lehet ma éjjel a jó Pauler miniszternek! Szerencsésen átesett a vesszőfuttatáson.

Nagy dolog ez! Mert tudni való, hogy nincs a miniszterek között egyetlenegy sem, akinek olyan szívszorongást okozna tárcája tárgyalása, mint neki az övé.

Ott van a tömérdek fogas prókátor, agyafúrt jogász, fölfegyverkezve kódexekkel, novellákkal, speciális törvényekkel, paragrafusok egész erdejével és kiváltképpen ama tömérdek igazságügyi rendelettel, melyeknek száma légió.

És ennek ilyenkor mind őellene van fordítva a hegye, ádáz ellenség kezeiben, mely agyarkodva lesi, merre van egy védetlen hely, hogy odaszúrjon vad kegyetlenül.

Soha ilyen bűnhődést! Egész arzenált kénytelen liferálni, hogy azt mind ellene mozgósítsák gonosz ellenségei.

És kik ezek az ellenségek?

Saját tanítványai, akiket mind ő nevelt nagyra, ő avatott föl Themis papjaivá s ő tanított meg, hogyan forgassák ellene azt a fegyvert, amelyet ő adott kezeibe.

Hát ez tragikum.

És nemezis. A múzsafi nem feled. Eszébe vési jól, mily lelki gyötrelmet okozott neki a tanár a különböző kollokviumokon, a vizsgákon, a szigorlatokon. Most, mikor ő lehet a professzorának a leckéztetője, hej, dehogy szalasztaná el az alkalmat, hogy visszaadja a kölcsönt embertelen uzsorakamattal.

*

Érdekes nézni, mikor szapulják. Nem veszi ő azt azzal az előkelő, nagyúri non chalance-szal, mint pl. Szapáry, akinek akárminő kemény támadásra ott a felelet a közönyös arcán: »beszélhetsz, te jámbor, azért én mégis kiegzekváltatom az utolsó garast a zsebedből«.

Pauler szívére veszi a dolgot. Izeg, mozog, majd meg mereven néz maga elé, miközben szeme úgy elborul, mintha sírást fojtana vissza, s arca változik, halványul és elpirul.

És annak a gyilkos ellenzéknek nincsen annyi szíve, hogy megesnék rajta.

De még tulajdon pártjának sincs. Hiszen még akik a háta mögül fölszólaltak is, mind intéztek feléje egy-egy sicariusi döfést. Az alattomosak!

Sőt mi több, ma még minisztertársai is dezavuálták. Egymaga állott föl a Hodosi határozati javaslata mellett, hogy a bírák szomorú anyagi helyzetén lendítsünk valamit. Tisza, Szapáry et tutti quanti többi miniszterek ülve maradtak, s Tisza még meg is apprehendált reá, és rámordult.

Mennyivel nyugodalmasabb ülés eshetik a katedrában, mint ilyen miniszteri széken!

*

Különben az igazságügyi tárca körül kifejlett vita ez idén kevésbé volt zivataros, mint egyébkor.

Csak Polónyi Géza döngette meg hatalmasabban az igazságügyi alkotmányt, tegnap két óráig tartó beszédben, ma is egy óraiban. Ma egész fulminátor lett belőle, ki öblös hangjával mennydörögve kíséri a sújtó villámokat.

Rajta kívül még egy másik alak okozott föltűnést, éspedig a jobboldali padokon: Kerkápolyi.

Ott ül közel Tiszának a hátulsó frontjához, az előkelőbb mamelukok helyén, kik úgy szeretik ejteni a hangos helyeslést, hogy azt meg is hallják az illetékes fülek.

Csakhogy nagyon megszürkült, mióta nem miniszter. Aztán meg értelem dolgában is mintha meggyengült volna egy kicsikét. De a fejéről ráismerni azonnal. Ugyanaz a kerek, vastag tömzsi fej, sűrű kefehajjal, maszkírozott, kemény vonásokkal. A hang is harsány, olykor bömbölő.

De amit mond, szent isten! Hát ennyire megzavarhatja az okos ember fejét egy miniszteri tárca elvesztése? Felolvassa diákul egy régi francia poéta versét, annak bebizonyítására hogy a mi mai igazságszolgáltatásunknál sokkal rosszabb volt a franciáké ezelőtt - kétszáz esztendővel. Aztán elővesz egy Bentham nevű urat s félóráig üti-veri, mint a poros pokrócot. »Honnan is képviselő az a Bentham?« - kérdi egy szomszédom, mikor már hatodszor hallja emlegetni s látja, hogy a szónok egész dühbe jön a Bentham bolond beszédeinek a cáfolgatásában. - »Valami habarék lehet« - lőn a válasz -, »azokat, nemigen ismerjük.« - »Hát beszélt?« - »Beszélt hát, legalább azt hiszem, hogy másképp nem cáfolná agyon olyan alaposan.«

Fölhozta, hogy hét év alatt hét vaskos kötet törvényt csinált a »kormány«, hogy lehet hát azt mondani, hogy semmit nem csinált. Aztán reklámot csapott a maga könyvinek. Panaszkodott a »spiritualizmus« hiánya fölött s fölhívta a szélbalt, hogy építsük föl azt a Magyarországot, mely 48-ban romba dőlt.

Persze a jobboldali padokon.

*

- Én hallottam Kerkápolyit az azelőtti években. Akkor se szerettem, de legalább be kell ismernem, hogy nagyon okos ember. Hatalmasan tudott beszélni, s ha nem mondott is sok okosat, de legalább bolondokat se beszélt. Szent isten, mi lett most belőle!

- De hát kiről beszélsz?

- Hát Kerkápolyiról.

- Melyik Kerkápolyiról?

- Hát aki most beszél.

- Hiszen az nem Kerkápolyi.

- Dehogynem! Nem hallod, hogy pápai jogtanár volt?

- Volt, volt! de mégsem ő az.

- Hát ki a manó hát?

- Kőrösi Sándor, aki szintén volt Pápán jogtanár.

- Ne mondd! De mikor úgy hasonlít Kerkápolyihoz a feje.

- Az ám, kívül.

*

- Fráter, itt van az a diák vers, ezt írja bele a beszédembe, de ki ne hagyja - mondá a pseudo-Kerkápolyi, mikor a beszédét befejezte s odanyomta a skartétát a - Tomcsányi képviselő markába, aki éppen ott ült a Kónyi Manó görgő székén.

*

Ez tegnap történt. De nem érte be a babérokkal. Ma újra szaporította nehány levéllel.

Tiltakozott a föltevés ellen, hogy ő renegát. Ő nem tagadta meg balközépi elveit, csak szegre akasztotta. S nem egyedül volt, aki ezt tette. Tették sokan.

Erre eszünkbe jut az az adoma, mikor II. József ad verbum audiendum citálta föl egy káptalan főnökét s lehordta jól a káptalan által elkövetett hibákért.

- De felség, hiszen a négylábú is megbotlik.

- Egy négylábú - viszonzá a császár -, azt csak el tudom képzelni; de egy egész istálló!

Hát bizony a fúzió is csak ilyen botlás volt. Gyenge mentség mindenkire, hogy más is botlott.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- febr. 11.

Az igazságügyi budgetnek azt a kis rezdjét, amelyik a megelőző két napról fölmaradt, ma tárgyalta le a képviselőház, s a vallás- és közoktatásügy tárcája került napirendre.

Előbb azonban Irányi határozati javaslata olvastatott föl, az oly nyilvános előadások ellen, melyek az erkölcsi érzéket sértik s melyek ellen ő a törvények alkalmazását, esetleg törvényjavaslat benyújtását sürgeti. A határozati javaslatot számosan írták alá, éspedig a ház minden oldalán; köztük Jókai Mór, ki egy hosszú s talán nem minden érdem nélküli múlttal mutatta meg, hogy a magyarság s jelesül a magyar irodalom ügyének szolgálni a tisztesség és erkölcs lealacsonyítása nélkül is lehet, s ki mint író bizonyára nem gyanúsítható azzal, hogy - amivel az Irányi javaslatát gyanúsítani akarják azok, kik üzleti érdekeiket látják általa fenyegetve - a sajtó szabadságát akarná megszorítani.

Irányi ezzel beváltá azt az ígéretet, melyet napok előtt tőn, hogy az erkölcsöknek nyilvános előadások útján való mételyezése ellen módokról kíván gondoskodni. A ház a kérdést már legközelebb tárgyalás alá veszi, s akkor nekünk is bővebb alkalmunk nyílik e tárgyhoz hozzászólani.

Venio nunc ad fortissimum virum, ha ugyan Tréfort annyit tesz, hogy »fortissimus«.

Herman Ottó próbálta meg, ha csakugyan az-e? Úgy találta, hogy most az egyszer a név jelentése csak lucus a nom lucendo. A közoktatásügy minisztere, igaz, sokat épít, hanem csak téglából. Szellemileg azonban destruál és destruálni enged.

Herman Ottó nem tagja a tudományos akadémiának. Ez azonban nem az ő, hanem az akadémia baja. Külföldön még jobban ismerik az ő tudományos munkásságát, mint idehaza; mert minden nagyobb munkáját sietnek lefordítani Európa művelt nyelveire. Így már ő régen tekintély volt a külföldön, míg a magyar tudományos körök magas figyelmükre kezdték méltatni. A nagyközönség kisebb része azonban csak azt tudja talán felőle, hogy a tudományok népszerűsítése körül vannak némelyes érdemei, a nagyobb rész inkább csak mint újságírót és politikust ismeri.

Pedig alapos tudós, akinek egy választott szakmája van, amelyet nagy előszeretettel mível, - de amely nem akadályozza abban, hogy mindenfelé kiterjessze látkörét s a szakmája határain kívül eső dolgokhoz is éles belátással, alapos készültséggel szólhasson hozzá.

*

Számos beszédet mondott, mióta tagja a képviselőháznak. De azok között a legjelentékenyebb kétségkívül mai beszéde volt. Szónokilag is szép résznek mondható, ahol a közoktatást gúlához hasonlítja, melynek alapja az elemi oktatás, orma az egyetem; de amely gúlában a mi közoktatásunk mai rendszerében sok középréteg egészen hiányzik, másnak csak fragmentuma van meg, míg az orom, a többivel minden összefüggés nélkül, a levegőben lebeg.

Sorra vette az elemi oktatást, a tanítóképezdéket, a középiskolákat, a tanárképző intézeteket, a tanárképesítés gonosz rendszerét, mellyel annyi szellemi proletárt gyártanak államsegítséggel, a tanfelügyelői intézményt és végül az egyetemet, melynél valóságos rákfenének nevezte a tandíjak olyatén szedését, hogy azok az egyetem pénztára helyett a tanárok zsebébe folyjanak.

Sötét képet rajzolt a mi egyetemi életünkről, megdöbbentően sötétet. Kétséget se szenved, hogy ellenségeink ki fogják azt zsákmányolni ellenünk; de legalább megismerkedünk vele mi magunk is s talán megszáll bennünket is a szentlélek, hogy segíteni igyekezzünk a bajon.

*

Lükő Géza egy szép, egy nagy napot idézett föl a képviselőház emlékezetébe. 1873. jún. 30-át. Deák Ferenc utolsó nagy beszédének napját.

Haj, de ma nem azok vagyunk, akik akkor voltunk. Deák szellemének felidézésétől ma elhúzódott a ház, mint valami gonosz kísértettől.

Vallásegyenlőség, lelkiismereti szabadság, kötelező polgári házasság, - nem kell az a »liberális« pártnak. Minden gondját igénybe veszi a deficit.

Fuinms Troes!

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- febr. 14.

Ma végét érte a közoktatásügyi budget általános tárgyalása s a részletes vita is eljutott egész a - bábaképezdékig, ahol egyszerre megállapodott.

De ne higgye ám senki, hogy ily messzire valami könnyű volt az eljutás. De nem ám!

Legelőször is báró Prónay Gábor állott szembe a szélsőbalról, egy átgondolt s meleg hangon előadott beszédben, mely annál nagyobb örömet okozott a pártnak, melyhez a szabad és demokrata gondolkozású ifjú mágnás tartozik s mely szép reményeket csatol politikai pályájához, mivel mai fölszólalása a házban az első, beszéde tehát szűzbeszéd vala.

*

Utána Mocsáry Lajos szólalt fel különösen a magyarországi protestánsok megtámadott autonómiája érdekében, mely nem afféle Csáky-szalmája, hanem hosszú küzdelemmel, vérrel kivívott, békekötésekben biztosított jog s egyáltalán nem teszi lehetetlenné, hogy az egynémely felekezet kebelében fölmerülő államellenes törekvéseknek az állam útját állja s a bűnösökkel éreztesse a törvény sujtoló kezét. Nem kell ezek miatt sújtani azokat is, akik a haza igaz szeretetében nem állanak hátrább senkinél. S midőn »pánszláv lutheránusokról« van szó: nem szabad ám elfelejteni, hogy lutheránusok voltak ám a legmagyarabb magyarok: Kossuth Lajos és Petőfi is.

Móricz Pál biztosította az előtte szólót, hogy Bocskai, Bethlen azért voltak nagy emberek, mert megverve a németet, meg tudtak alkudni a körülményekkel. Amiről jó is volt fölvilágosítani a házat, mert úgy tapasztaltuk, hogy itt még sokan vannak olyanok, akik Bocskai és Bethlen nagyságát abban keresik, hogy harcolni mertek és győzni tudtak, ahelyett, hogy megalkudtak volna a körülményekkel, amit bizony megtehettek volna korábban is, kisebb fáradsággal.

*

Még Hegedüs László mondott egy csinos beszédet az általános vitában, mire következtek a zárbeszédek.

Herman Ottó, noha bocsátott előre egy kis fenyegetést, egészben véve szépen, mérsékelten, sőt a méltóság bizonyos nemével és fölényével kezdte meg beszédét s egész lekötötte a ház figyelmét, mikor egyszerre belebonyolódott abba a szerencsétlen maszkos dominóba, mely bizony jobb, ha örökre ott maradt volna a »Leichanstalt«-ban.

Nekünk csak tegnap volt alkalmunk Herman Ottó elismerését kinyernünk a rokonszenvért, mellyel iránta úgy is mint ember, úgy is mint tudós iránt viseltetünk. De amicus Plato, amicus Aristoteles: az a mai incidens nem volt méltó ahhoz az emberhez, akit mi Herman Ottóban ismerünk. Nem lett volna méltó kevésbé magas értelmi és érzelmi színvonalon álló emberhez sem. S mi, ha nem akarjuk egyenesen kegyetlen és céltalan barbárságnak jelenteni ki, kénytelenek vagyunk azt egy okos ember judiciuma sajnos megtévelyedésének tartani.

Nem is lehet egyéb. Az, aki szánalmat tud érezni még az olyan nyomor, balsors és csapás iránt is, melyet pedig maga vont magára az illető; akinek a szíve igazán megesik a szerencsétlenen, a lesújtotton; akiben meleg rokonszenv él az ember és az ő szent érzelmei iránt s meg tudja szánni még a didergő madárkát is, és fölveszi, és melengeti, és ápolja: arról lehetetlen azt föltennünk, hogy egy ökölcsapással a szívére akart volna sújtani egy embertársának oda, arra a helyre, ahol az anélkül is nagyon, nagyon fájhat. Ütötte volna a minisztert, ok volt és van reá elég, s igazat adott volna neki sok talán azok közül is, akik ellene szavaztak; de hagyott volna békét az apa fájdalmának, mely a gyöngédtelen érintésre újra sajoghatott ugyan: de az is bizonyos, hogy nem kárára, de javára vált a miniszternek és ártalmára megtámadójának, mert nem volt sem szép, sem igazságos, sem emberies, sem okos a sarokba szorított miniszter iránt annak fölhozásával tenni enyhébbé a hangulatot, hogy mint apát olyan csapás érte, melyet meg nem érdemelt, s mely csak részvétet kelthet az emberben, ha mindjárt pártember is az.

*

Hát bizony kínos hatást keltett a beszéde e része a ház minden oldalán, s idő kellett, míg a szóló ismét beszéde többi részéhez csatolhatta a ház figyelmét.

Lükő Géza szólt végül, felelvén Trefortnak a »vadházasságban« élőkről mondott állítására, mint akik nemcsak őt, a minisztert, de magát Lükőt is reakcionáriusnak mondanák.

- De azért - viszonzá Lükő - mégis csak a miniszter úr pártján volnának inkább, mert hiszen tudvalevőleg az olyan vadházasok létszámához a fekete sereg szolgáltatja a legtöbb kontingenst.

*

A részletes vitában érdekes epizód történt a bábaképző intézet címénél. Arról lett szó, a szász-e a kevésbé szapora vagy a magyar? Steinacker Ödön visszautasította a szászok szaporátlanságáról szóló vádat. Örülhetnének a magyarok, ha ők is oly arányban szaporodnának, mint a szászok, mert az évenkint fél percent.

Fölállt erre Tisza s kijelentette, hogy óhajtaná, ha Steinacker úr e statisztikai adata mentől tágabb körökben jutna tudomására a külföldi köröknek, mint az erdélyi szászok égbekiáltó elnyomatásának kézzel fogható illusztrációja.

E szellemes csattanós véggel oszlott fel az ülés.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- febr. 18.

Nemcsak szóbeszéd az; tökéletes igaz, hogy annak a Szapárynak bolond egy szerencséje van. Ő a fő-egzekutor, mindenki őrá feni a fogát, agyarkodik az egész világ, hogy jön a budget, akkor lesz majd neki nemulass, így amúgy.

S íme itt a budget, éppen az övé; itt az alkalom, elkeseríteni az egész életét, megkeserültetni vele azt az órát is, melyben miniszternek született s megbosszulni rajta a nép véres verejtékét, az elhajtott tehenet. A beteg asszony alól kihúzott utolsó párnát és minden egyéb szörnytetteit a kegyetlen sáska-hadnak, melyet az országra bocsátott - s uramfia, mi történik? Az, hogy őexcellenciája kényelmesen ott ül a bársonyszékben s kedélyesen mosolyog, hogy nem az ő, hanem az egymás hajában áll az egész világ.

Mert az a kis bélyeg, az a kis illeték, az a kis dohány, amiről a honatyák beszélnek, talán csak nem fináncbudget-tárgyalás, melyben ha nincsen illendő mennyiségű dörgedelem, jajgatás és fogaknak az ő csikorgatása, - nem ér akkor az egész egy korhadt fakovát.

Pedig ma nem volt szó egyébről, hacsak azt is nem vesszük valaminek, hogy Csernátonynak is sikerült elkésni egy fiumei érdekkel.

De hiába is lett volna szó akármi másról, a kis macska se hallgatott volna rá, mindenki másért jött, másra vár, Istóczy volt a repertoárra kitűzve.

Azért lehetett már tíz óra előtt ott olvasni a kassza fölött, hogy »minden belépti jegy elfogyott«, azért telt meg a karzat színültig annyi gyönge hölggyel s azért jött elő annyi honatya, hogy csaknem egymás ölébe kellett ülniök, ha el akartak férni.

Orbán Balázs, te ma hiába vetted föl a fekete kabátot, hiába pödörted ki torzonborz-bajuszod oly rettenetesre, fináncminiszterhúst ma nem eszel, ma nem tréfli van a spajzcédulán: a nagy Győző lakmározandik ma, kóser menü szerént.

*

Mindenki csak őt nézte, a nap leendő hősét. »Ez ő! ez ő!« suttogá nem egy bíborajak a karzaton, feléje fordítván a revolver-látcsövet. Kinek jutna most eszébe Munkácsy, hogy az is valaki Budapesten? stb. Bújjon el az olyan ember, aki csak megfestette Krisztust; mikor itt van egy másik, aki megbosszulja! Jaj lesz tinektek ma, kik megfeszítettétek.

Győző érzi saját nagyságát, föl bírja fogni magasztos voltát nagy missziójának. Komoly, fennkölt arccal vágja magát pózba, mint aki tudja, hogy minden szem őreá tekint. Megpödri szép szőke bajuszát szerény önérzettel, aztán tenyerébe hajtja gondterhelt homlokát, szeme túlvilági kifejezéssel mélyed a semmibe, csendes méltósággal mordul egyet-egyet, de el nem húzná ünnepélyes arcát kerek e világért. Olyan az egész alak, mintha fényképező gép alatt állana, melynek kötelessége megörökíteni az ő szoborszerű stellungjait.

Hát íme, le is fotografíroztuk, amennyire ahhoz való készség nélkül hevenyében lehetett. Ha nem sikerült az utolsó vonásig, tulajdonítsa annak, hogy egy oldal karzat képezte neki a hátterét, karzat, tele rakva oly tipikus és markáns jellegű fejek halmazával, hogy minduntalan arra tévedt a tekintet.

Tisztelt honfitárs, Bolond Istók, mért nem voltál te itt e napon? Ott volt előtted a jövő heti képtárgy, - Munkácsy képe megelevenülve: Istóczy, a kínszenvedő Krisztus, szemben vele Pontius Kálmán, ki a kezét mossa, s hátul az a karzat, mely némán kiáltja a »feszítsd meg«-et.

*

De hát mikor kezdődik már? Tán nem is fog ma beszélni. Hiszen fél egyre már! Jaj, de sokat is kell az embernek szenvedni egy kis élvezetért!

Ez volt a karzaton a közvélemény, mikor fölmászott a szószékbe egy halvány alak, hóna alatt nagy paksamétával.

- Hát még ez is fog beszélni előbb? Mama, menjünk haza!

- Ne menjen még nagysád, ha eddig várakozott. Ez az úr az Istóczynak az előföltétele. Enélkül nem lehetne beszélnie. Most azért jött elő, hogy őt Istóczy kényelmesen megostorozhassa. De hát előbb rá kell szolgálnia.

A halvány alak pedig senki más, mint Berzeviczy Albert, a lutheránus, aki mint a kérvényi bizottság referense elvettetni kéri a veszprémi katolikus papoknak azt a kérvényét, hogy a ház vesse el a törvényjavaslatot a zsidó házasságról s az emancipációt a hébereknek mondja föl.

Ah, tehát itt van végre a várva-várt pillanat. Istóczy felemelkedik, mint Neptun a habokból, körüljártatja tekintetét, és elcsendesül a hullámzó tenger. A kérvény fölolvastatik s Győző beszélni kezd.

*

Hogy mit mondott? Annak elárulását hiába várja tőlem a jámbor keresztény olvasó. Talán megvan valahol másutt e lapokban. Persze nem lesz az olyan szép, mint ahogy azt Győző megtanulta a tükör előtt. Hallani kellett volna azt! Haj, micsoda pátosz, micsoda emelkedettség, minő bámulatos bátorsága a véleménynek, s mily lelkes előadás. Mikor azt mondá: »Hanyatlóban van Izrael csillaga!« Azt hittük, Rothschild azonnal Bontoux után roppan, ráomlik a zsidó-tőke a katolikus-tőkére s ott a krachban is újra kezdi a harcot, mint a két oroszlán, mely úgy fölfalta egymást, hogy csak a két farka maradt - szomorú vigasztalásul a részvényeseknek. - S mikor Muszkaország magasztos példájára hivatkozott! Hah, mennyire fölemelve érezte magát a magyar parlament.

*

A parlament! Azt is érdemes lett volna lefotografírozni ma. Évekkel ezelőtt, ha Istóczy fölkelt, mielőtt a száját feltátotta volna, már zajos derültség fogadta. Aztán minden ötödik-hatodik mondásánál fölharsant a hangos mosolygás. Az elnök minduntalan közbeharangozott, figyelmeztette a szólót, hogy ne izéljen. És ha mégis izélt: lecsücsültette szépen, akár Csanády Sándort.

Ma mély csöndben, feszült figyelemmel, mondhatnók áhítattal leste a ház az új próféta szavait. Csak az erősebb kifejezéseknél hallatszott egy kis elmordulás ott a szélsőbalon. Kihallgatták kifogástalanul.

A Győző már győzedelmesen hordozta körül büszke tekintetét. Nemine contradicente, egyhangúlag fogják elfogadni határozati javaslatát, még Wahrmann Móric is rá szavaz. Már bizonyos hogy elfogadják.

Sőt több, mint bizonyos. Mert íme ellene akar beszélni Almássy Sándor. Minden oldalról rá rivallnak: »Eláll! Eláll!« Csakhogy le nem húzzák. Még saját pártja is belekapaszkodik a kabátjába, hogy csak ne beszéljen. De nem addig van az! Csak azért is! És beszél, de az ördög se hallja, oly pokoli a zaj körülötte, és az egész házban.

Istóczyt áhítattal hallgatják végig, akik ellene szólnak, azt agyonzúgják: hát ez sem elég jele, hogy Istóczy-gondolkozású az egész parlament? Hogyne volna biztos, hogy Győző győzni fog?!

*

De íme föláll Abonyi Emil s kijelenti, hogy Istóczy javaslatának ő csak a felét írta alá. Föláll Rohonczy Gida s kijelenti, hogy ő csak tévedésből írta alá. Az elnök fölteszi a kérdést és szavaztat. Mint egy erdő, úgy áll föl az egész ház Istóczy - mellett? Nem! Ellene.

Mellette csak 10-12 ember marad ülve.

Győző elbukott. S azok, akik a Vörös-tengerből kimászhattak, az általa készített pácból is kimásztak száraz lábbal. Kutya bajuk!

De furcsa is ez a magyar parlament! Ideája sincs a következetességről - gondolhatja most magában a rumi kerület és a veszprémi esperestség.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- febr. 21.

Helfy mégis nagy diplomata.

Azt mondja, küldjünk mi is izgatókat Lengyelországba. Szeget szeggel! Ha nekünk kényelmetlenek az ő izgatásaik, hadd legyenek kényelmetlenek a muszkáknak a mi izgatásaink.

A folyosón el is végezték, hogy Móricz Pál küldetik ki Varsóba - Skobeleffnek.

*

A nagyreményű és széptehetségű tábornok igazán kemény gyerek. Olyan kitanult demagóg, hogy még Miletics Szvetozár bátyánkat is felülmúlja.

Hanem azért határozott pechje van.

Úgy látszik, az a vágya, ami a Gellérié és Zichy Jenőé: hogy őróla sokat beszéljenek.

S beszélnének is kivált nálunk, - ha éppen most ide nem jön megrontani a karrierjét ez a Munkácsy.

*

A mai ülésen volt minden. A költségvetés lesz ezentúl az országházi tanácskozások legérdekesebb része, mert a költségvetésben, mint a kappan hullájában benne van a gurmandok állítása szerint minden íz: egyik a szárnyát szereti, másik a mellét, harmadik a combjába harap, negyedik a nyakát szorongatja.

A képviselő urak találtak is kifogásolni valót, s minden ember olyat, amihez ért.

Vidovich Ferenc például a lutrit akarja megszüntetni.

Szerencséje, hogy nem hozta előre nyilvánosságra, mi van a begyében, az egész Sándor-utca el lett volna állva fenyegető arcú öregasszonyokkal.

Mert az csak mégis szörnyűség lenne, hogy az öregasszonyoktól, kiknek már nincsen egyéb éjjeli mulatságuk, még azt a jogot is elvegyék, hogy álmodhassanak - s álmaikat bankóra váltsák fel a lutrisboltban.

Hiszen a fiatalasszonyok álmait is beváltják az - udvarlók.

*

Akadt is az öregasszonyoknak védelmezőjük.

S ez nem lehetett a népek közül, ez csak Hegedüs Sándor lehetett.

Hiszen úgyis sokszor mondja magáról, hogy ő a számok embere.

Nem lehetett magához hűtelen. Mert ha valami, akkor a lutri az, mely számokon alapszik s a szegény embert a matézisre tanítja.

A lutri nélkül nem lenne egész a társadalom, sőt a teremtés is hiányossá válnék, - mert például a keresztes pók éppen csak arra való, hogy ha 90, papírszeletekre jegyzett numerus közé zárják egy palackba: abból egy ternóra való három biztos számot finom hálójával fölhúzzon!

Már a keresztes pók miatt sem lehetett a lutrit eltörülni. Pedig egyébként nagyon szívesen tennék meg Vidovich Ferinek.

*

Hanem iszen még okosabbat gondolt ki Szalay Imre. Hja, mert nemcsak a borhoz ért ő a löllei konferencia óta.

Hogy aszongya azt a sót, amit a kormány nem bocsát áruba, hanem ott van a termési helyeken fölhalmozva, vissza kellene adni az anyaföldnek, melynek ereje mindig kisebb, mert csak vesznek belőle, de sose adnak hozzá.

Trefort miniszter attikai sóval felelt erre, de ezek a szavai nem kerülnek az Országgyűlési Naplóba:

- Nem kell búsulni! Az elvevésnek nem az az elmélete! Lám, a verem mennél többet vesznek el belőle, annál nagyobb.

Ez aztán olyan igazság - hogy még a löllei embert is legyőzi.

*

A lázadási költségekről is volt szó. Tisza Kálmán beszélt igen hosszasan. Beszéde azt a benyomást tette, mint mikor a doktor azt magyarázza, hogy ezt a sok költséget azért kell megtenni, hogy az embernek meg legyen nyugtatva a lelkiismerete, »hiszen mindent megtettem, amit lehetett«.

A karzaton Munkácsy nagy érdeklődéssel hallgatta a híres magyar államférfiú tömérdek »hogy«-jait és »miszerint«-jeit s hihetőleg azzal a szomorú tudattal ment haza, hogy őneki mégis el kellett felejtenie Párizsban a magyar nyelvet.

Munkácsy hamar távozott, dacára hogy egész udvar alakult körüle képviselőkből. Ott voltak Kovács László, Rakovszky, Orbán Balázs stb. állandóan mellette.

- Nagyon komoly dolog ez nekem - mondá, mikor marasztalták. - S meg is akarom nézni még ma a képemet.

- Itt ugyan bízvást maradhatsz meg, Misi, ha csak kép kell - mondja egy barátja -, mert ezek itt alul is mind képviselők és képmutatók.

*

Ma a karzat többet ért a földszintnél.

Blaháné is ott ült egy sarokban.

S a dolog kezd már gyanús lenni - Blahánét illetőleg.

Mert most már másodszor történik, hogy mikor nagy dolgokban döntenek, Blaháné ott ül rendesen a karzaton, mintha oda volna rendelve.

S ilyenkor aztán az egész képviselőház szórakozva szavaz derűre-borúra, azt sem tudva, mit.

GRÓF HUNYADY LÁSZLÓ

Gróf Hunyady László... ez a név maradandó lesz.

Mi lett volna a szegény Európából, ha ő fel nem kel és fel nem világosítja, micsoda dolgok történnek a keleten?

Bizonyára sokat tud a nemes gróf s igen tapintatos volt tőle, hogy a »Ház« diszkréciójára hivatkozott.

Mert most már senki sem fogja megtudni a nagyszerű titkokat, amiket fölleplezett.

*

Gyönyörű fordulat volt szónoklatában, midőn sötéten kérdé: »Nem tudom, populáris ember-e maguk előtt Nagy Lajos?«

Bizony nem tudom én.

Hanem annyi áll, hogy az a másik Hunyadi László, amelyik a Szentgyörgy téren halt el, valamivel populárisabb ember volt gróf Hunyady Lászlónál.

Ha legalább sohase mondta volna el, amit tapasztalt huszonhárom esztendő alatt.

*

Valaha Tisza Kálmánról mondogatták az irigyei, hogy a beszédjeinek szerkezete azon a szemfényvesztésen nyugszik, miszerint a beszédek elején mindig a következőleg beszél: »amint majd beszédem végén fogom bebizonyítani«, a beszédek végén pedig így szól: »amint beszédem elején bebizonyítottam« - de tulajdonképpen nem bizonyított sehol semmit.

Még csodálatosabb szerkezete volt a nemes gróf beszédének, aki per »maga« beszél a képviselőházzal.

Talleyrand elmélete szerint ez volt eddig a legremekebb szónoklat, ami valaha tartatott a keleti kérdésben, mert hatalmasan el tudta titkolni az öreg gróf, mit tapasztalt 23 esztendeig.

De még jobban eltitkolta volna, ha egy szót se szól.

*

Mikor a paraszt explikálni kezdte, hogy ő penorámot is látott, azt kérdezte tőle a másik paraszt:

- Osztég mit látott benne?

- Benne volt abban az egész világ.

- No, hát akkor benne volt az én eltévedt riska borjúm is. Hát akkor azt is látta kend!

Ebben a beszédben is bizonyosan benne van a keleti politika - csak ki kell tudni érteni belőle.

*

Tombolhatnak örömükben az élclapok.

A »maga gróf« belejutott az élclapi Pantheonba. Móricz Pál, Csanády Sándor, Németh Albert mind komoly alakjaivá lettek a háznak.

Van már különb »Vulpes«.

Éljen gróf Hunyady László!

Alapos ember immár Busbach is, Zichy Jenő is államférfiú, Gelléri Móricz szaktekintély, báró Kemény Gábor tudományos ember, Hegedüs Sándor lingvista.

Mindenki nagyobb egy arasszal - mióta az öregúr elmondta szűzbeszédét.

Hja, mégis csak jó az öreg a háznál.

Hanem... pszt... ki ne fecsegjük valahogy, amit mondott.

AZ ORSZÁGHÁZBÓL [február 25.]

(Karcolat)

[február 25.]

Maholnap már olyan egyformák lesznek az emberek, mint a kalapok. Minden egyenlővé formálódik.

Elszorul a szívem, ha haza gondolok a kedves vármegyémre, ahol az én urambátyáimat messziről megösmertem, kit a bekecse formájáról, kit a kalapja színéről és gyüremléséről.

Itt a legközelebbi ismerőseimet sem ismerem már fel hátulról, sötét gérokk, egyforma szabás, ugyanazon kalap, egészen hasonló krágli és nyakkendő, az egyiken, mint a másikon. Szerencse, hogy az arcokat otthonról örökli az ember, mert ha azokat is valami közös udvari szállító liferálná, hát minden ember úgy nézne ki körülbelül, mint Emmer Kornél, amikor még egzisztált. Mert most már nincs honnan kinéznie!

Hát még a kalapokkal vagyunk ám egészen bolondul! Úgy hasonlít az mind egymáshoz, mint az egyik tojás a másikhoz. Ember legyen, aki száz fekete kalap közül ki tudja keresni, valami foltrul, piszokról vagy jelről kiismerni a magáét.

S én mindig amondó voltam, hogy a világ vége, az örök káosz, s az emberiség végképpeni megsemmisülése akkor következik be, mikor már senki sem fogja tudni megtalálni a kalapját. Mert először vesz el a kalap, azután a fej.

A civilizáció, a tudomány és az emberi agynak leleményessége mindent elkövet, hogy ez okvetlenül bekövetkező gyászos időpontot odábbítsa, kigondolván mindenféle módokat és eszközöket, melyekkel a világ végét siettető kalapcsere csak némiképpen is enyhíttetik.

Így lett kitalálva (amint ez már némely kirakatokban látható), hogy a kalapbélésekbe a legkifogástalanabb udvariassággal belenyomatják:

»Uram! ön téved!«

Aki tehát a kezébe vesz egy idegen kalapot, azonnal belátja tévedését - de minthogy e felirat kiválóan praktikus, egypár hónap múlva a világ valamennyi kalapjában benne lesz az ominózus figyelmeztetés, hogy »uram, ön téved«; s az emberiség egész élete a tévedések konglomerátuma lesz.

...Én a kalapokról beszélek tulajdonképpen, de beszélhetnék azon fiatal urakról is, akiknek mindenike úgy lép a parlamentbe mint »nagy reményű fiatal politikusunk«.

És ezek az urak is úgy hasonlítanak egymáshoz, mint a modern kalapok. Mindenik olvasta Konek statisztikáját, tanult valamit Schopenhauerből, a római jogból, olvasta az alkotmánytant, hallgatta Szilágyit és Wenzelt - s hallgat Tisza Kálmánra, míg az a kormányon ül.

Jól esik végre az embernek egy fiatal óriást találni, akinek a bélésén nincs ott, hogy »uram, ön téved«. Egyet, aki nem hasonlít a többihez, nem közönséges s aki végre igazolja, hogy nem tévedtek azok, akik nagyreményű fiatal politikusnak állították.

A mai nap hőse kétségtelenül Láng Lajos, ki egész kis Tisza Kálmánnak mutatta be magát, értelmes, higgadt beszédjével, s körmönfont dialektikájával.

Denique egy ember, akinek foga van.

Igaz, hogy fekete fog... hanem lehet vele harapni.

*

Hiszen szomorú dolog, hogy már valaki ilyen fiatalon is bosnyák, de viszont igen természetes, hogy valaki fiatalon okkupálni szeret.

Láng Lajosnak ez volt az első alkalma, amikor teljesen kivágta a mellét.

Akasztanak is rá, gondolom nemsokára valami osztrák rendet.

*

- Mégis kemény gyerek ez a Lajos... - mondja valaki az ellenzékről -, kezdem sajnálni szegényt.

- Miért?

- Mert ennek annyi esze van, hogy köztünk is megélne.

*

A kegyelmesek is összesúgtak.

- Ez egy jól fejlődő csirke!

- Megilletné valami jutalom a mai beszédjéért.

- A mai beszédjéért? Hát nem elég jutalom az, hogy megtelik vele az esti lapja? Három egész hasáb...

- De, látod, mégis szép tőle, hogy ilyen okos argumentumokkal védi a lázadási költségeket.

- Eredj velök! Hiszen azok tulajdonképpen csillapítási költségek, s ezekben mindig benne van a fiatalság.

AZ ORSZÁGHÁZBÓL [február 27. és 28.]

(Karcolat)

[február 27. és 28.]

Vannak arcok, kivált női arcok, melyek talán nem is volnának érdekesek egy-egy jó helyre illesztett szeplő nélkül. Egyszóval valami hiba teszi őket tetszetősekké, néha egy bibircs az ajkon, máskor egy pattanás a szemöld alatt, egyszóval nem lehet strikte meghatározni sem azt, hogy mi, sem azt, hogy miért.

Az egész hasonlat úgyis csak azért hozatik be exordiumul e karcolathoz, hogy demonstrálva legyen az olvasó publikum előtt, miszerint ismét Rohonczy Gida tette érdekessé a »tisztelt Ház«-at vagy két napra.

A híres Kurmacher, kinél már csak egy hiúbb ember van a parlamentben, s egy nagyobb bálozó, Fenyvessy Ferenc, átvitte a farsangot a képviselőházba.

Ott is voltak mind a báli szépek a karzaton. A főrendiház tagjai is ott ültek. Soha annyi mágnást és mágnás hölgyet együtt!

Hja, hiába, az osztriga után mindjárt jön a botrány, a két legkellemesebb csemege. Uraknak való.

Hiszen van valami a dologban, kell valaminek lenni, mert nem zörög a haraszt hiába, márpedig nagyon régóta zörög.

Csakhogy egy képviselőnek a parlament színe előtt nem szabad kiállani harasztnak.

Horváth Gyula állott ki tegnap megvédelmezni mellével az államtitkárt, s egyáltalán megcáfolni a Tisza-szabályozási munkálatok ellen felhozott vádakat.

Szép és komoly beszédet tartott, de háládatlant.

Általában szerencsétlen ember ez a Horváth Gyula.

Kevés nagyobb talentum van nála a Házban, előkelő parlamenti modorral, éles dialektikával, nagy tapintattal rendelkezik, - de az a meggyőződése, hogy ő semmihez sem ért - s hogy őbenne csak Tisza Kálmán tartja a lelket. Amint Tisza Kálmán leveszi róla a kezét, ő attól a perctől még lélegzetet sem fog tudni venni a saját erejéből.

Láttam már képviselőket, akik azt hitték, hogy a lábuk üvegből van, - s sohasem mertek lépni, hogy össze ne törjék, - de ilyen erős képzelődést, mint a Horváthé, nem képzeltem.

Az ő a miniszter lábán, ami a kalucsni. Hol fölveszik, hol leteszik. Nem kiegészítő része a ruházatnak, csak szükséges. Nyúlik, mert gumielesztikum, s felfogja a sarat, mert kalucsni.

Horváth Gyula a gőgösség és igénytelenség sajátságos vegyüléke.

Gőgössége a livrée-é.

Gőgös arra, hogy Tisza nagy ember. S ha néha kezd kitudódni, hogy őneki is talentuma van, egyszerre megijed tőle, a népszerűséget folyton keresi, de mikor az megjelenik előtte, úgy tesz vele, mint az agglegény a meghódított szűzleánnyal, ő szalad el tőle.

Tiszának sok vétkét lajstromozták már össze, de egyet mindig kifelejtenek; azt, hogy a tehetségeket föleszi, fölemészti. Igazi kaszárnya-embereket csinál a fiatalokból s mintha szándékosan keresné ki, hogy azt csináljon mindenik, amihez nem ért, olyan pontokra helyezi át, ahol meg ne nőhessenek.

Hát nem örökös vétek az, hogy Horváth Gyulával csináltatnak árkokat és gátakat Szentesen, itthon pedig Móricz Pál debattíroz?

De menjünk tovább. Tegnap is, ma is a Tiszamenti képviselők napja volt, s a jó öreg Szontagh Pali szundikált az elnöki székben, mialatt ezek a háborgó folyam elleni hadikészületekről beszéltek.

Szóltak pediglen Vuchetich István, Széll György s többen. Azt mondhatnók róluk, hogy nagyon rossz szónokok és nem szakértők - hanem a gróf Hunyady László beszéde után ilyen kritika nem képzelhető többé: nincs már se rossz szónok többé, se laikus.

Szontagh Palit felföldi ember létére nagyon untatta ez a Tisza-dolog. De hát mi az ördögöt is komédiáznak egy folyammal. S minthogy van a fejében mindég egy-egy anekdota, alig várta, hogy vége legyen az ülésnek, amikoron is összegyűjtve a tiszai képviselőket maga körül, odaszól nekik egész komolyan:

- Hát igazán nem svindli az, fiúk, hogy azzal a Tiszával sehogy se bírtok?

- Hát persze, hogy nem bírunk.

- Adok én akkor nektek egy jó tanácsot.

- Nagy áhítattal várjuk, Pali bátyám!

- Fogadjatok meg egy nagy kalapú tótot tavaszonkint... Richtig! Hol van a Tisza forrása?

- Mármarosban, Kőrösmezőnél.

- No hát, ha az a tót ott a nagy kalapjával befogja a forrást s úgy tartja ott kellő napszám mellett, akkor Szeged alatt száraz lábbal járhattok át a Tiszán.

AZ ORSZÁGHÁZBÓL [március 1.]

- Karcolat -

[március l.]

Jaj a polgári gyomroknak ezután! A képviselőházi ülések mától fogva három óráig tartanak.

Ebből pedig kettő következik. Az, hogy a demokratikus elem vagy elmarad az ülések végéről, amikor rendszerint a szavazások szoktak lenni, vagy pedig ebéd után megy be a »Ház«-ba tanácskozni - s zavart fejjel még bizony megtörténhetik, hogy az ellenzéki is a kormány mellett szavaz.

A közlekedési vita lévén a napirenden, Tisza Lajos tartott igen szép beszédet a szabályozási kérdésről s a Tiszavölgy helyzetéről.

Tisza Lajosnak rossz helyzete van a parlamentben. Tisza Kálmán testvérének lenni bizonyos tekintetben igen kellemes helyzet, de ha az embernek magának is van tehetsége, bizonyos tekintetben nagyon kényelmetlen. Mert a híresebb testvér mellett kicsinek tetszik a kevésbé híres. Pedig Tisza Lajosból lenne olyan jó miniszterelnök, mint a bátyjából, mert több benne a méltányosság, a gavallérosság, a tapintat, sőt még - bátorság is fölfelé - de kevesebb lefelé.

Mikor államügyekkel foglalkozott mint közlekedési miniszter, senki sem tartotta kiváló államférfiúnak, de még komoly embernek sem; mióta azonban várost épít s nem foglalkozik státus-dolgokkal, azóta határozottan megreperálódott államférfúi renoméja is. Mert hej, be szeszélyes dáma a közvélemény!

Ma különben Kemény elnökölt. Sorban jár az elnökösködés, mint a falusi bíróság.

Nagy idegenül érezte magát ebben a méltóságban s hamar búcsúzott tőle, azt tartván, hogy gr. Károlyi Sándor után már úgysem mondhat okosat senki.

Károlyi Sándor pedig ma tartotta a közlekedésügyi miniszteri programbeszédjét.

Legalább annak vette a »folyosó«. Az pedig sokkal többet tud, mint a »Ház«.

Mikor beszédének vége lett, mindenki szánakozólag tekintett a grófra, mint aki már bizonyos.

Kemény bátyánk berekeszté az ülést.

A jegyző nem hallotta, hogy az ülés be van rekesztve s harsány hangon kiáltotta ki a következő szónok nevét.

Az elnök még harsányabban rekesztette be az ülést, de a következő szónok elkezdett beszélni. Ha már betanulta a beszédet, ne vesszen kárba.

Az elnök lelépett az emelvényről - de a szónok a herkópáternek sem hagyja abba. Ha rnár egyszer megindult, nem lehet azt megállítani többé.

- No, hát beszélj, öcsém, a falaknak! - dörmögé az elnök és távozott. - Nélkülem úgy sincs itten akasztás!

A ház azonban még mindig nem akart szétoszlani, várta, hogy hátha visszatér még János bácsi?

KI AZ OKOSABB EMBER?

(Karcolat az országházból)

[március 7.]

A Nibelungok harca volt ez!

Két olyan tudós ember, mint Szalay Imre és báró Kemény Gábor gyürekeznek Herman Ottó ellen, hogy tudományos voltából kiforgassák.

Aki már látott asszonyokat verekedni, kakasokat viaskodni, és látott zsidó daliákat karddal egymásra rohanni, még annak is új és meglepő látvány, ha három tudományos ember kezd ujjat húzni egymással azon kérdés fölött, hogy melyikük az okosabb ember.

*

Szegény Imrus!

A löllei pontok túlságosan elkapatták.

XIV. Lajos azt mondta, hogy ő az állam.

Szalay Imrus azt mondja, hogy addig nem lesz boldog az állam, míg annak minden egyes polgára nem az ő fukszinos borából iszik naponkint.

És még Herman Ottó akarja jobban tudni, hogy a fukszin milyen színűre festi a borokat?

Herman legfeljebb azt tudhatja, hogy a bor milyen színűre festi az orrokat.

Ebben a kérdésben különben az egész ház szakértő.

*

Szegény Gábris! Nemes férfiú, ki mindenben lépést tartasz Ordódy Palival.

Amíg Ordódy Pali tudniillik egyszer kompromittálja magát, addig Kemény Gábor következetesen kétszer.

Ordódynak az a baja, hogy Hieronymiban van túlságos bizalma.

Kemény Gábort meg az veszti el, hogy önmagában is bízik.

*

Eddig még minden közlekedési miniszter, köztük Ordódy is, úgy lépett a minisztériumba hogy: »No, most mindjárt az lesz az első dolgom, hogy elküldöm Hieronymit.«

És még eddig minden miniszter ott marasztalta Hieronymit s ő védelmezte a legmelegebben - s megbukott ebben a védelemben.

Ez sajátszerű dolog, mely Hieronymi mellett is lehet érv, - azt bizonyítva, hogy a miniszterek változók, de az államtitkár örök.

De még sincs kizárva, hogy Ordódy fogja magát egyszer, megszabadul a lidércnyomástól és megválik attól, akiben bizalma van.

De miként váljék meg szegény Kemény Gábor magamagától?

*

Ezen fizikai lehetetlenség ellenében tehát illő lett volna Hermannak némi gyöngédséggel viseltetnie, s nem sütni rá palam et publice, hogy nem ért a vegytanhoz.

Hiszen ha azt mind elő akarná Herman Ottó sorolni, amihez Kemény Gábor nem ért, akkor csakugyan be kellene hozni a bőbeszédűség ellen a - klotűrt.

*

A borról lévén szó - Tisza Kálmán magára vette hallgatag, de fészkelődve ült az egész ülés alatt s csupa merő bosszantásból az ülés végén az osztrák hadsereget védelmezte.

Megjegyzendő, hogy senki sem támadta meg.

SZEGED AZ ORSZÁGHÁZBAN

(Karcolat)

[március 9.]

Az egyetemi tanároknak szokása, hogy vannak bizonyos ötleteik, amiket minden évben elmondanak prelekció közben ugyanazon a helyen. Itt egy vicc a római pápára, amott egy másik a francia császárnéra, hogyha ez a császárné ekkor és ekkor pelyhes szoknyát rántott volna magára, hát az egész világ pelyhes szoknyában járt volna.

Ezeken a vicceken már nem nevet senki, a fölcseperedett generáció a tavalyi generációtól már előre tudja, mikor, hol és miképpen fognak elmondatni.

Éppen ilyeneknek tartom én azokat a beszédeket, melyeket Irányi szokott gyakran elmondani, s most legújabban Herman.

Valahányszor a szegedi királyi biztosság meghosszabbíttatik (s az mindig hosszabbíttatik), Herman Ottó mindig tart egy »szpícset« - a meghosszabítás ellen s a miniszterelnök tart rá aztán egy védelmet a meghosszabbítás mellett.

De már ezen a két beszéden sem nem mulat, sem nem bosszankodik senki. Megszokták már az emberek, mint az óraketyegést. S ha ekkor e helyett más két ember másról beszélne, az egész ház föl volna zavarva, mint a tó tükre, ha béka ugrik belé.

Ezek a beszédek csak arra valók, hogy a Kállay Albert (miniszteri titkár) kedélyét megmozgassák, ki valóságos bravúrral indokolja ezeket a meghosszabbító javaslatokat s szörnyen dühös, ha valaki be nem látja egyszeribe, hogy nekik még ott kell maradniok.

Pedig iszen belátja azt mindenki.

Semmi sem lehet népszerűbb a magyar parlamentben, mint éppen az, amit ők akarnak - a prolongáció.

*

Aztán még ha menne is Tisza Lajos: nem eresztenék - a szegediek.

Megölnék petíciókkal a kormányt, az országgyűlést. Teleírnának minden újságot - hogy csak visszahozzák.

Mert akkor tudják ők meg igazán: mi nekik Tisza Lajos, amikor már nem lesz ott.

Egy ember, aki gondolkozik helyettük és tesz. Ők magok csak álmodoznak, s ez aztán az álmaikat beváltja valóságra.

Igaz, hogy akad némi ellenzék is, de ez is olyan ellenzék, hogy csak beszél - mint az egyszeri zsidó.

Az pedig nagyon furfangos ember volt.

Fogadást tett magában, hogy ha meg talál gyógyulni, hát a tehénkéjét, a legkedvesebb jószágát odaadja egy istenes célra.

Meg is gyógyult. Vitte a tehenet magával, de egy kakast is tett a hóna alá.

Útközben aztán, boldognak-boldogtalannak kinálta megvételre a tehenet.

- Mi az ára? - kérdék.

- Ötven krajcár.

- Megbolondult, szomszéd?

- De istenúgyse ötven krajcár.

- Akkor hát fölcsapok... Itt az az 50 kr.

De ekkor elővette hóna alól a zsidó a kakast is.

- Csakhogy a kakas nélkül - mondá - nem adom ám oda a tehenet.

- Hát hogy a kakas?

- A kakas? Száz forint.

...Hát Hermanék is odaadnák Tisza Lajost szívesen, de csak úgy, ha magával vinné a város adósságait és lebonyolítatlan ügyeit is.

Csakhogy ezeket meg át nem engedhetik semmi áron.

CHASSÉ CROISÉ

Ez pedig nem elkésett báli tárca akar lenni; nem a chassé croisé tánc-figura, mit netalán elfelejtettem eltáncolni Melanie kisasszonnyal a farsangon. Tánc-figura ugyan ez is, sokkal rafinírozottabb, komplikáltabb amannál, de nem az illemtanár uraktól lehet tanulni, nem is lenge karcsú leányok táncolják ezt röpködő tüll-anglais ruhában, ragyogó fényű szemekkel kacsingatva párjaikra, vagy átelleneseikre, akikkel helyet cseréltek - ez a chassé croisé a Közoktatásügyi bizottságban lett eltáncolva muzsika nélkül, bozontos, nagytalpú honatyák által - s bizony érdemes a megéneklésre, márcsak azért is hogy legyen már egyszer egy politikai hátterű tárca is a »Pesti Hirlap«-ban.

Aki még sohasem látott belülről egy képviselőházi bizottságot, az azt hiszi, hogy az valami pokolbeli katlan, hol szakadatlanul fő, rotyog az a rettenetes sok javaslat, indítvány, s a bizottsági tagok izzadó homlokkal, elméjük, összes tehetségeik lángjával gyújtanak alá a katlannak s gyakorlati tapasztalataik főzőkanalával a rogyásig kavarják a hazafias koktumot.

Dehogy, uraim! A bizottság nem katlan, hanem csak »schnellsieder«. Igen egyszerű apparátusa a kormánynak; beleteszi a kotyvalékot: a javaslatot s alágyújtja a spirituszt (a saját indokolását), s készen van az egész.

Ami pedig (mert Tisza Kálmán szerint minden dolognak két oldala van) a másik oldalát illeti, hát a másik oldaláról tekintve a bizottság valóságos esőköpenyeg a lusta, renyhe képviselőknek.

Ha Muki bácsi vagy Feri öcsém hazamegy a kerületébe s ott valaki azt találja mondani, hogy mivel mulat a fővárosban, rendesen azzal felel:

- Érek is én rá a mulatságokra? Annyi a dolgom, hogy az eszemet se tudom.

- De hol, kedves öcsém vagy kedves bátyám, hol?

- Hol? A bizottságokban.

Hát persze a bizottságokban. Ott dolgoznak ők, akik sehol se dolgoznak.

Pedig a bizottság tulajdonképpen nem is annyira a képviselők számára kitalált institúció, - mint inkább a feleségeik számára.

Ha kimaradnak, ha nem akarják elkísérni az asszonyságot ide vagy oda: akkor mindig sokat érő kifogás a bizottság. De iszen ember volt az a talpán, aki a bizottságot kitalálta!

De valamennyi bizottság között legérdekesebb, mert legtarkabarkább, a közoktatásügyi bizottság. Hja, hiába, Trefort mégiscsak originális ember, s mint vallásügyi miniszter vallásos is annyira, hogy akképp cselekedjék, mint Noé: minden fajtából bevett egyet-egyet a bárkájába, állván a közoktatásügyi bizottság tizenöt kemény emberből, akik között van szász és szászabb, van ultramontán, katolikus, van liberális, van lutheránus, kálvinista, hitetlen, unitárius, görög-katolikus, görög-keleti, román, még tán nazarénus is!

Így lőn, hogy egyetlenegyszer, tegnap akart Trefort okos dolgot csinálni a középiskolai törvényjavaslattal, melyben - meglehet vi coacta - szakított némileg a vaskalapossággal, s íme (már hiába, neki még véletlenül sem sikerül semmi jó dolog) a középiskolai törvényjavaslat tragikus sorsot ért: megbukott, bebizonyosodván azon régi közmondás, hogy aki a kabátján rosszul gombolja be az első gombot, a többi aztán mind rosszul van begombolva.

Hátha még a kabát Treforté, aki már nagyon sok gombot gombolt be nagyon rosszul.

De adjuk ezen nemzetiségi színjáték rövid meséjét.

Hát úgy volt az, hogy Baross Gábornak, a bizottság elnökének, már a múlt éjjel nagyon rossz álmai voltak. Lidércnyomást érzett, azt hitte, a gyomrát terhelte meg, pedig az nem a vacsora utóérzete, hanem a jövő előíze volt.

Mikor a bizottságba lépett, ott már mindenki puskaporral volt szaturálva. Mindenki ellenzék akart lenni. Aki senkinek se tudott már opponálni, hát maga magának opponált. Vannak ilyen komisz napok is - ha az embernek Katzenjammerje van és sokat vesztett előtte való nap a másik nemzeti színjátékon, a - ferblin.

Bausznern Guidó és Zay Adolf, a két rettenthetlen levente, ott ült viadalra készen. Kovács Albert, aki telivér kálvinista ember és mérsékelt ellenzéki, a fogait piszkálta és gondolkozott:

- Nekem ugyan nem kell ez a bolondos törvényjavaslat, már csak azért sem kell, mert katolikus ember nyújtja be. Hanem azért jó lesz az ördögnek is gyertyát gyújtani, ha már ilyen lutheránus pártállásban vagyok. Ki tudja, kié leszünk utoljára? Én mellette leszek, mert úgyse fog lenni semmi foganatja. Nyilvánvaló, hogy nélkülem is meg fog bukni. S így jóformán ingyen jutok egy miniszteri meleg kézszorításhoz a folyosón.

Mednyánszky fel s alá járt s ekképpen vélekedik:

- Nekem ugyan nagyon tetszik ez a javaslat, de hát azt bizony énnélkülem is megszavazzák a mamelukok. Minek hagyjam magamon száradni azt a szégyent, hogy én valaha valamit helyeseltem. Meg fogom erősen támadni.

Legnehezebb pozíciója volt a két kanonoknak: Miehl Jakab és Bubics főtisztelendő uraiméknak.

Ez a két érdemes honatya volt a legjobban megakadva. Nekik túlliberális a javaslat, nem fogadják el természetesen, szívükben elvetik azt, már Haynald iránti tekintetből is, de...

- Micsoda de? - szólt Bubics kanonok ijedten Miehlhez. - Csak nem akarsz mellette szavazni?

- De bizony... Megvallom neked... - mondá Miehl akadozva - ...erős okaim vannak. Nagy okok... fontos okok.

Szemeit kenetteljesen fordítá az ég felé.

- Tudom. Ösmerem az okaidat.

Miehl Jakab elpirult.

- Hogyan, te tudnád? - suttogá szemérmetesen.

- Igen, te éppen úgy vagy, mint én: püspök akarsz lenni. Nem akarod megharagítani Trefortot.

- Hogyan, te is? - szólt Miehl savanyú ábrázattal.

- Öleljük meg egymást, barátom - és szavazzunk a javaslat mellett. Hiszen van Isten! megbukik az nélkülünk is.

Megkezdődött a tárgyalás, embereink akképp beszéltek pro és kontra, amiként fentebb csoportosítottuk őket, s ezalatt - mint megannyi Pilátus - ujjaikon számítgatták, hogy áll a javaslat sorsa s mi áll inkább az érdekükben.

De mint utólagosan kisült, hiú volt minden földi számítás, mert a szavazásnál nagyszerű chassé croisé - következett. Nemcsak nem mind arany, ami fénylik, de még a pártoló oráció se pártoló voks. Itt bizonyult be csak egészen, hogy a látszat mennyire csal.

Kovács Albert látván, hogy nélküle nem fog megbukni a javaslat, dacára, hogy mellette szólt, azt mondja a szavazásnál: »nem!«

Mednyánszky megijed, hogy kissé nagyon is sebesen támadta meg a javaslatot, most már nem fogják elfogadni, kiröppen szépen a leghajlíthatóbb ige: »igen.«

A püspökök megint zavarba jöttek s egy ablakközbe húzódva, hevenyészett zsinatot tartottak.

- Megszavazzák a javaslatot! Baj van.

- Haynald dühös lesz.

- Szavazzuk ellene mind a ketten.

- Abszurdum lenne. Egy voks is agyonüti. Két püspökséget dobni ki az ablakon luxus, mikor egy elég áldozatnak.

- De melyikünké?

- A tied!

- Nem, a tied.

- Melyikünk az öregebb? Annak úgyis több chance-a van, az szavazzon Treforttal.

Kisült, hogy mind a kettő az öregebb.

Végre azonban Bubics feltalálta magát.

- Látod, édes fiam, te esel, de én maradok, s ha én maradok és püspökké leszek, akkor Trefort is esni fog. Mert az a nagy botlás, hogy engem kinevezett, okvetlenül megbuktatja. S akkor aztán olyan miniszter jön, aki nem haragszik rád.

Miehl elmosolyogta magát. Tetszett neki ez a propozició s isten neki! ellene szavazott a javaslatnak.

...De minek toldjam-foldjam odább ezt a kapitális juxot, amit Magyarországon komoly emberek csinálnak nagyon komoly dolgokból, nagyon komoly következményeket idézhetve elő a könnyelműségükkel.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- ápril 29.

E hónapban a képviselőháznak csak két ülése volt: elsején és utolsóján (már t.i. hétköznapot értve, mert 30-án vasárnap van). A két nap közé eső egész idő az ünnepeké volt, no, meg a delegációké.

Amíg a törvényhozás procul volt a negotiis, - azalatt a delegációk csinálták a világhistóriát. No, meg is csinálták!

Ha az országgyűlés világos tudatára ébred annak, hogy mi történt azalatt! Hogy talán egy fordulópontot aludt át, ahol - úgy lehet - országok, népek sorsa válik el, talán alkotmányok, talán koronák hullanak, s a kard a törvénykönyvre üt...

Mert ez mind nem lehetetlen azok után, amik Bécsben történtek. Nem kell hozzá egyéb, csak hogy úgy folyjon tovább a dolog, amint megindult.

Ha ezt egyszer belátja a törvényhozás!

Bizony nem jó dolog most delegátusviselt embernek lenni...

*

Csendes, zajtalan volt az első ülés. Hiszen csak nem kezdjük mindjárt az »adjon isten«-t, »fogadj isten«-t hajba-kapáson.

Jámbor keresztény ember nagy munkát végezni is, kezdeni is istenhez fohászkodással szokott.

Hogy pedig a delegáció nagy munkát végezett, s hogy az országgyűlés most nagy munkához kezd: az már csak egyszer tiszta dolog.

Kezdtük tehát az országgyűlés ez évi utolsó szakaszát isteni tiszteleten: csendes misén.

Eltartott jó fertály óráig, amíg Rakovszky a jegyzőkönyvet elolvasta olyan hangon, hogy a szúnyogdöngés mennydörgés amellett.

Azalatt kiki beszélgethetett a szomszédjával, s leshette a Bécsben jártak arcáról, - hogyan is fest tehát?

A delegátus urak jó színben vannak. Kutyabajuk. Nem látni rajtuk, hogy szerecsenek, olyan mórok, akiket hazaeresztettek, miután megtették kötelességüket.

Tisza Kálmán különben nem volt jelen. Talán őt még nem eresztették haza. Pedig ő lett volna a legérdekesebb egyéniség.

No, meg a pénzügyminiszter. Az se volt jelen. Szegénynek, most nagyon kell, hogy főjön a feje. Nem elég, hogy 40-50 milliónyi hézag van a számvetésében, most még tovább repesztették a lyukat huszonkét millióval. Hol talál rá foltot?

Ez most a kérdések kérdésének a kérdése.

*

Az ülés nem tartott soká.

Madarász bátyánk szólalt föl egy - sajtóhiba tárgyában. Valami dokumentumra azt írták rá, hogy bizottságot legközelebb »Fiume közjogi állásának tisztába hozatalára« küldött ki az országgyűlés.

Ennek örültek volna még drága testvéreink, a horvátok. Kisütötték volna belőle, hogy Fiume közjogi állását tisztázatlannak ismeri el a magyar törvényhozás s e druckfehler alapján rátették volna a talpukat Fiuméra, mint res nulliusra.

Hát azt ki kellett korrigálni. Ki is korrigálta az elnök készségesen, mert az mégis csak erősebb sajtóhiba lett volna, mint mikor a »félistenek« helyett azt szedték, hogy »filisterek«.

*

Herman Ottó a német ajkú magyar honpolgárok nemes, méltóságos módon nyilatkozó hazafiassága fölött fejezte ki nemcsak a maga, de bizonyára az egész ház örömét a nemzet törvényhozása előtt, melynek a patriotikus tüntetést örvendetes tudomásul kell vennie.

Úgy is vette. Hiába peszterkedett Czáj Adolf az elnöki szék háta mögött, hogy majd ő felszólal: egy udvarias kézszorításon kívül Baross Gábortól nem bírt a groszdeutschthum számára kivívni egyebet.

Végül még Lánczy Gyula interpellált, s az elnök kitűzte a legközelebbi napokra a törvényhozási menüt.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- május 4.

Manó hitte volna, hogy még az olyan ülés is lehessen érdekes, amelynek a napirendje így szól: »tárgyalása a zárszámadási bizottság jelentésének az 1880-ik évi állami zárszámadások megvizsgálása tárgyában.« (Tessék csak ezt kimondani egy szuszra!)

Pedig hát, lám, mégis érdekes volt.

Érdekessé tette Veszter Imre felszólalása a részletes vitában, ugyanazé a Veszter Imréé, aki két év előtt az igazságügyi budget tárgyalásakor akkora statisztikai kimutatásra gördített a ház asztalára nyomtatott formulárét, hogy mikor kibontottuk, hosszabbnak bizonyult a Lánchídnál.

»Íme, úgymond, ilyen rubrikákat kell kitölteni a miniszter rendeletéből az osztó igazság szolgáinak; csoda-e aztán, hogy tisztességesen igazságot tenni nem marad idejök?«

Abból is látszik, hogy Veszter Imre jól ért beszédei illusztrálásához. Megfoghatókká tudja tenni a gyöngébbeknek is.

*

Ma a szőlődézsmaváltság áldozatairól beszélt.

Ez áldozatok nem tévesztendők össze azzal az áldozattal, melyet a nemzet a földtehermentesítés kimondásakor a haza legszegényebb polgárainak oltárára hozott. A szőlődézsmaváltság áldozatai magok is olyan áldozatok, amelyeknek két lába van.

Úgy áll ugyanis a dolog, hogy 26 milliónyi váltsági összeg mellett tíz év alatt majdnem tíz milliónyi befizetni tartozott hátrálékot mutat ki a számadás. Tíz év alatt, 26 milliónál, 22 évi törlesztés mellett, csaknem tíz, pontosabban több, mint 8 millió hátrálék, - valami az!

Megérteni is nehéz. De így van s Veszter Imre meg is magyarázta, miért van így s miért kell szükségképpen így lennie.

Azért, mert mikor a szőlőket összeírták, szőlőnek írták be az olyan földeket is, amikben emberemlékezet óta sohasem volt szőlővessző. Annak írtak partokat, vízmosásokat, terméketlen helyeket s egyáltalában nem tettek különbséget a valóban jövedelmező és nem jövedelmező, a többé és kevésbé jövedelmező szőlők között, s így esett aztán, hogy 2-300 forint váltságösszeggel lett megterhelve az olyan szőlőnek kiadott földdarab, amiért nincs az a bolond, aki többet adna 30-40 frtnál.

Természetes következése lett e bölcs taksának, hogy az így megterhelt szőlő tulajdonosa, semhogy a váltsági összeg esedékes évi részleteit fizesse, inkább fölhagyott az egész mulatsággal, hagyta a szőlőt az Úr szőlőjének, kapálja az, gondozza az, s szüretelje le róla magának a váltságdíját az adóegzekutor, ha tudja.

Sok-sok ezerre megy már az országban az így abbahagyott, parlagon heverő, gyomtól, dudvától fölvert szőlő, s Veszter saját kerületéből is fölemlít három rongyos kis községet, melyeknek határában az így odahagyott szőlő 130-ra megy.

Ezekből nincs az a nyúzó finánc, aki kitapossa a váltságdíj hátralékát. Hogy megvegye valaki, csak nem ment el a sütnivalója.

A következés aztán az, hogy az ilyen restanciákkal terhelt szőlőkből nemcsak a restancia nem kerül be többé, be nem kerül abból még az ezután fizetendő részleteknek egy fityingje sem, s a vége az lesz, hogy az állam, mely a szőlődézsmaváltsági kötvények tulajdonosaival szemben garanciát vállalt, fizetheti szépen a szőlődézsmaváltságát a maga erszényéből.

Nincs itt más segítség, mint megvizsgálni a tényleges viszonyokat, s ott, ahol kiderül, hogy a váltság objektuma a hátrálékot nem bírja el: simpliciter elengedni az egész restanciát, így talán még bekerülnek egy részénél az ezentúl esedékes ráták. Másképp minden ilyen szőlő, mint adótárgy, az államra nézve elvész, mintha a föld nyelte volna el.

*

A jól átgondolt beszédre, mely minden oldalról tetszéssel találkozott, a kormánypárt padjairól hirtelen előkerekedett egy - szűzbeszéd.

Bochkor Károly szólalt föl ma először, amióta mandátummal vagyon megterhelve.

Bocsánatot kér, hogy mindjárt első szónoklatát is ily incidentaliter kell megszülnie; de nem tehet róla, ha nem tűrheti, hogy itt a házban így korteskedjenek az emberek. Neki, miután a kormány padjain ül, kötelessége kijelenteni, hogy a szőlődézsma-váltságból származó kalamitásoknak nem ez a kormány az oka, mely most a bársony karszékeken ül, az még a korábbi kormányok ténye. Ezt neki konstatálni kormánypárti kötelessége.

Mit keresi azt az a szegény nyomorult ember, aki elpusztul, hogy nyomorúságának ez vagy egy más kormány-e az oka? A fő az, hogy elveszik, ha ér valamit, a külsejét, ami soknak mindene, s ha van egyebe is, hát azt is.

De Bochkor úrnak nem ez a fő. Neki az a fő, hogy a kormány, melyet támogat, tisztán álljon az utókor előtt, s azért neki kormánypárti kötelessége azt fehérre - subickolni.

- Ki hitte volna - mondá e beszédre Herman Ottó -, hogy valakinek magasabb rangú legyen a beszéde, mint ő maga.

- Hogy - hogy?

- Hát úgy, hogy amit ez az úr most itt összevissza beszél, az, a Schulverein nyelvén szólva, stifli, - ő maga pedig csak Bocskor.

A legkomikusabb a dologban az volt, hogy a pénzügyminiszter, akit a képviselő úr úgy oldalba támogatott, a maga részéről igazat adott Veszternek, beismerte, hogy csakugyan nagy a baj, - de, more consueto, nem tud rajta segíteni.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- május 9.

Fontosabb előterjesztés még nem került a képviselőház elé, mint az, amelynek tárgyalásába ma fogott.

Új vámszerződésről, illetőleg új vámtételek megállapításáról van szó. Vámtételekről, melyek iránt a két kormány már megegyezett, de amelyeket az osztrák képviselők háza el nem fogadott. Különösen az alkotmányhű párt matadorjai debattáltak ellene, mint oly megállapodás ellen, mely Ausztria érdekeinek kárával illetéktelen előnyökben részesíti Magyarországot.

No, ilyet is most hall először a világ. Egy szerződés Ausztria kárával, Magyarország előnyére.

Jó volna, ha így volna, noha isten látja lelkünket, hogy nem kívánjuk kárát az osztrák sógornak.

De nincs így. Egyáltalán nincs. Az osztrák doktorok, ritterek és baronok azonban még ma is a Széchenyi által oly fényesen megcáfolt álláspontján vannak a nemzetgazdasági tudománynak, hogy minden kétoldalú ügylet mellett amennyi haszna az egyik félnek van, ugyanannyi kára kell hogy legyen, a másik félnek. Olyan szerződésről, mely mind a két félnek hasznára volna, ők mit se tudnak, nem akarnak tudni; ők Magyarországot csak úgy szeretik ebédre hívni, hogy Magyarország legyen - az étel. Mihelyt nem lakmározhatnak belőlünk kedvük szerint, - no, van sírás és fogak csikorgatása, hogy így meg amúgy meg vannak károsítva.

*

Az új vámtarifa is olyan ebéd, amelyen a magyar érdek az, ami föl van tálalva.

Hanem az osztrák centralisták lármája mégis javára fog szolgálni a magyar képviselőház előtti sorsa tekintetében. Mit? az osztrákok nem fogadták el? nekik nem kell? - Hát Hisz akkor lehetetlen, hogy jó ne legyen! Akkor eo ipso, előnyös mireánk! Hogy ne fogadnók hát el?! Persze, hogy elfogadjuk! Ide vele!

És ez a mameluk-okoskodás el fogja fogadtatni a magyar képviselőház többségével az új egyezményt, mint valami rendkívül előnyöst. Arra a mameluk-ész már nem gondol, hogy hiszen taktika is lehet a dologban. Az osztrák képviselőházban az új vámtarifa megbukott. Jól van. Fölmegy a kormány előterjesztésre az urak házába. Az elfogadja. Akkor ismét visszakerül az osztrák képviselőházba s ekkor aztán - mialatt időközben a magyarok úgy kaptak rajta, mint valami nagy előnyön, - az osztrák képviselők is elfogadják, s nagyot nevetnek a markukba a magyar turpisságon.

*

Mert nem kell ám azt hinni, hogy ez az új tarifarendezés kárára volna Ausztriának, előnyére Magyarországnak. Megfordítva van. Umgekehrt ist auch gefahren, Herr Vetter.

Hogy némi mérsékelt fináncvámokra szükség van, azt a jelen állapot hívei, kik kétségbeesve nézik, hogyan növekedik évről évre a deficit, - mind elismerik. Anglia kincstárának ebből van a legnagyobb jövedelme. Csakhogy azt a csekély hasznot, mely az új vámtarifa tételeiből a magyar kincstárra háramlik, messze fölülmúlja az, mely az osztrák kincstárra háramlik, - holott a magyar adózó polgár sokszorta érzékenyebben veszi a teheremelést, mint veszi az osztrák, aki vagyonosabb is, nincs is annyira megterhelve.

Az agrárvámoknak is aránylag több hasznát veszi Ausztria, mely belterjesebb gazdaságot űzvén, drágább földön, drágább munkával, drágábban termel s nehezebben bírja a külföldi nyerstermelő államok versenyét, mint a magyar.

Hogy pedig a külföldről behozott iparcikkekre vetett vámemelés inkább használ az osztrák iparnak, mint a magyarnak, azt csak nem szükség bizonyítani annak, hogy osztrák ipar, az van, magyar ipar meg nincs.

*

Magyarországnak semmi oka nincs örülni az új tarifának, akármit mond is Baross Gábor és Hegedüs Sándor. Mert hogy ezentúl még drágábban élünk, azt csak senki se tekintheti előnynek.

De hát az aeráriumnak van-e?

Azt mondják van. Kisebb lesz vele a deficit.

Ha azt mondhatnók, hogy elenyészteti a deficitet: az volna valami. De, hogy kisebb lesz! Mennyivel? Tegyük - ami pedig abszurdum -, hogy tíz millióval. Hiszen még mindig 20-30 millió deficit marad, éppen elég, hogy megöljön.

De még az se bizonyos, hogy kisebb lesz a deficit.

Ott volt a rente-konverzió. Két és fél millió haszonnal dicsekedett belőle a pénzügyminiszter.

S mi lett az erdedmény? Az, hogy azonnyomban két és fél millióval követelt többet a - hadügyminiszter.

Úgy lesz ez mindig. Ami kis haszon valahonnan mutatkoznék is: jön a hadügyi moloch és elnyeli.

Ez így van elcsinálva odafönn.

Avagy hiába fedezték volna föl Boszniát?

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- május 16.

Két napja foly már Magyarország képviselőházában a délszláv lázadás elnyomására a delegációk által megajánlott 21.7 milliónyi hitel födözése fölött a vita.

Hevesen indult meg, mint a fergeteg, s a háborgó indulatok lecsöndesítésére egyátalában nem volt alkalmas az a hang, mellyel azt a bizottsági előadó, Láng Lajos megnyitá. Annyi cinizmussal, oly szembeszökő bosszantási vággyal, oly kihívó modorral előadói székről még nem ajánlották a magyar képviselőháznak elfogadásra olyan gyűlöletes tárgyban ily nagy áldozat meghozatalát, mint jelen alkalommal.

Szerencsére Eötvös Károly az ellenzék higgadtabb szónokai közé tartozik s beérte azzal, hogy visszautasítá azt a sok inszinuációt és valótlanságot, melytől az előadói beszéd csak úgy hemzsegett. Beszédének ama részére, melyben bebizonyítá, hogy a delegációk ezúttal a beruházásokra kért összegek megajánlásával túllépték törvényes hatáskörüket, s hogy törvény szerint nem minden hadügyi kiadás közösügy, nehéz lesz kádenciát találni, s ezzel szemben a többség bizonnyal nem talál más jogalapot a saját hatalmi »sic volo sie jubeo«-jánál.

*

Hogy kivált a függetlenségi párton mekkora a bosnyák politika miatt az elkeseredés, legjobban jellemzi az, hogy a parlamenti vitatkozásokban szót már csak igen ritkán emelő oly emberek is, mint a ház nesztora, László Imre is, sorompóba szállanak s az indignáció keserű hangján tiltakoznak a nemzet vérének és verejtékének oly célokra való fecsérlésétől, melyek a nemzet szívétől idegenek, s melyek ellen fellázad a nemzet jogérzülete és maga az önfenntartási ösztön is.

De a kormány és pártja mit bánja ezt! Tűri a támadásokat, még válaszra se méltatja; el van határozva, hogy hallgat és szavaz.

Nem csoda, ha Helfy Ignác méltó elkeseredéssel kelt föl helyéből, előadva, hogy ily magatartással szemben nincs alkotmány, nincs parlament, s az ellenzéknek más választása alig marad, mint fölkerekedni a helyéről s itt hagyni azt a termet, melyben Magyarország törvényhozó testületének volna vitatkozó helye, de melyben, egy másik szónok szerint, ugyanazt, amit a többség, éppoly jól elvégezné két század katona is, melyet őfelsége e terembe szavazásra bekommandíroztatna.

*

A komor, viharos lefolyással fenyegető vita tegnap némileg derültebb hangulatot nyert Győrffy Gyula felszólalásával, mely a nevetőket - mert fájdalom, e szomorú kérdésnél is vannak nevetők - a szóló részére hangolá.

»Száraz ágon, hallgató ajakkal, meddig ültök csüggedt madarak?« - így kezdé beszédét Tompa idézetével.

S mi történik? Az elnök, akinek Eötvös ama megjegyzésére, hogy a bosnyák politika becstelen, nem volt szava (talán maga is e véleményen van), - az ártatlan idézetért Győrffyt rendre utasítá.

Az ember alig tudná elképzelni, mi bírhatta rá, hacsak az nem, hogy az idézetből csak a »száraz ág«-at hallotta s per associationem idearum holmi fölmagasztaltatásokra való célzást vélt rejleni alatta.

Egyébiránt magunk is abban a véleményben vagyunk, hogy kedélyes modorú megbeszélésre akármely tárgy is inkább alkalmatos, mint éppen az, mely most a szőnyegen forog.

*

Logikusabb szónok nem sok van a házban, mint Polit, azt meg kell neki adni. A magyar nyelvvel való küzdése dacára oly szoros láncolatban s mégis oly világosan tudja csoportosítani érveit, hogy gondolkozóba ejti hallgatóit. Nincs is egyéb baja fölszólalásainak, mint csak az, hogy ő mondja, kit folyton gyanú alatt tartani oly sokszor szolgált már javára Tisza Kálmánnak nehéz pillanatokban.

Így tegnap is. Amit a szélsőbal kemény, kíméletlen támadásai el nem érhettek, elérte Polit fölszólalása: megszólaltatta Tisza Kálmánt, aki nagyon jól tudja, hogy, mint Sámsonnak a hajában, neki a támadásban van az egyedüli ereje. A védelemben éppolyan tehetetlen, mint a boa constrictor jóllakott korában.

*

A tegnapi nap folyamában a hosszú beszédek mellett, melyeket szó szerint följegyez a gyorsíró s egész terjedelmökben közöl az országgyűlési napló, nem voltak érdektelenek azok a kurta közbeszólások sem, melyek nem mindig részesülnek az utókor számára való följegyeztetés szerencséjében.

Polit beszédében a többi közt azt mondá, hogy a délszlávok, semhogy osztrák rabigába hajtsák fejöket, inkább elpusztulnak az utolsó lábig.

- Jól teszik! - kiáltott közbe Csanády bácsi nagy komolyan.

Tisza Kálmán fölhozá, hogy ő Bécsben a királlyal szemben négy fal között elég erélytelen-e az ország jogainak védelmében s a nemzet kívánságainak hangsúlyozásában, azt senki nem tudhatja. Azt azonban ne várják tőle, hogy ő ott a mások véleményének adjon kifejezést; de ád a magáénak.

- Azt se tudjuk azonban - mondá Eötvös Károly.

*

A mai napom Németh Albertnek volt egy érdekes beszéde. Olyan aplombbal, annyira kihegyezve a poéneket, mint ő, kevés ember tud beszélni. Súlyt fektet minden syllabára s megérteti minden hangját, úgyhogy abból egy jotta se vész el a hallgatóra. Azok közé a masszív szónokok közé tartozik, kik mindig le tudják kötni a figyelmet s az ellenfélre nézve is mulattatók, de rendkívül kellemetlenül mulattatók. Beszédjük egy-egy tarkabarka mozaik mindenféléből; a kép, mely a dirib-darabkákból előáll, ritkán felel meg a festészet törvényeinek, de önmagában minden darabkájában van valami érdekes.

Így ma pl. nemigen vesztegetett sok szót Boszniára. Hogy ő azok közé tartozik, akik igenis óhajtják, hogy addig tartana a lázadás, míg az előadó urat is a csatamezőre hívná patriotizmusa, aki aztán hagyná is ott bosnyák trophaeumnak - a füleit, - körülbelül ennyivel intézte el az egész bosnyák kérdést.

Beszélt azonban sok egyébről. Németh Jánosnak, nagyatyjának a donacionális diplomájáról, Ocskay Lászlóról és Heiszter generálisról, a hódmezővásárhelyi pusztáról, az esztergomi kőbányáról, Schossberger dohányszállításairól, Nagy György viselt dolgairól s végre kiküldetni kívánt egy parlamenti bizottságot, melybe minden párt 2-2 tagot küldene s ez ítélne Tisza Kálmán fölött. - Fifikusan van az kieszelve. A kormánypárt küldene két tagot, a két ellenzék egyet, - hadd jutna Tisza Kálmán egyszer minoritásba.

Az elnök a másfél óráig tartó beszéd alatt közbe is szólt egyszer, hogy mi köze mindezeknek a dolgoknak Boszniához.

- Az, hogy így derül ki, hogyan készül a bosnyák többség - lett a válasz a baloldalról.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- május 19.

Aki azt hiszi, hogy Boszniát és Hercegovinát az ő sziklái teszik oly hozzáférhetetlenné, az jöjjön el a képviselőház most folyó ülésére s meglátja, hogy tévedett. Itt a zöld asztal körül keményebb csaták vívatnak, mint a Narenta mentében és feketehegyek határszélén. Dragalj erődjét itt nem háromszor, de tízszer foglalják el és röpítik a levegőbe s megint csak elveszítik, s nem a sziklahegyek tetejéről puskáznak egymásra, de fejéhez vagdossák egymásnak magokat a sziklahegyeket.

*

Németh Albert gerillatámadása után ma a vastag kaliberű ágyúk gördültek elő nagy dübörgéssel.

A kormánypárt megunta a Cordélia szerepét, hogy csak hallgasson és szeressen, s ma szólásra nyitá föl két leghatalmasabb száját.

Jókai Mór az aranytollú és Tisza Kálmán a tollatlan léptek egymás után az arénába, hogy megdöntsék a most igazán »egyesült ellenzék« falanxait.

Még Ivánka Imre is hozzájok kívánt csatlakozni harmadiknak, de az ülés végére jutván, azzal a szeretetreméltó indítvánnyal állott elő, hogy szép szavai meghallgatása kedveért, hosszabbítsa meg a ház az öt órai ülést még egy órával. Az ellenzék bele is egyezett volna, de hát a mameluknak természete már, hogy mindig éhes legyen, - azért a gyönyörűnek ígérkező szónoklat más napra maradt.

*

Jókai mesével kezdte, mesével folytatta, mesével végezte. Hiába, őneki már végzete, hogy nemzetének nevelő dajkája legyen. Elmesélte a keleti kérdés egész históriáját a Mithad pasa könyvéből, melynek csak az az egy hibája van, hogy elfelejtett megjelenni.

Ő azonban elolvasta s abból hitelesen állíthatja, hogy az egész keleti bonyodalom, a lázadások, a török-orosz háború s minden veszedelem egy vérbosszú esetéből kerekedett, amint a lavina a verébszárny lebbenéséből szokott kerekedni. Ha az a knéz és bég közti eset Podgoricában elő nem adta volna magát, - nem kellene most nekünk a bosnyák lázadás elnyomására kiizzadnunk újabb 22 milliót.

De hát a vérbosszú, mely köztudomás szerint új intézmény, melyet 1875 előtt az ördög se ismert; mert ha száz év előtt ismerik, régen a mienk lett volna már az Aegei-tenger is.

*

Beszédjének legnagyobb része a historizálásból került ki. De volt egy még érdekesebb része is. Az, ahol a megszavazott milliók fejében eszmét kért a közös kormánytól arra nézve, hogy mi lesz Boszniával, Hercegovinával. Mert most úgy vagyunk vele, mint az ablakfa, hogy se ki, se be. Így egyszer arra virradhat a közös kormány, hogy nemcsak a pénzünk fogy el, de mi, akik támogatjuk, mi is elfogyunk.

Hej! haj! a bizony baj lesz, mert:

Teremt-e Isten több magyart,
Míg a világ, míg napja tart,
Ha mink is elfogyánk?!

Bizony aligha teremt, mert a bosnyák-magyarok teremtésétől őneki is elmehetett már a kedve.

*

Tisza Kálmán ma egy új törvénykönyvet hozott nemcsak a ház asztalára, de nemzetközi forgalomba.

A francia akadémia nagy szótárát, mely a berlini szerződést megmagyarázza azoknak a gyöngébbeknek, akik azt aláírták. Ez új törvénykönyvből megérthetik, hogy az »occupation«, melyre a hatalmak monarchiánkat felhatalmazták, annyit jelent, mint annexió.

Ezzel tehát most már ők is tisztába lehetnek. Ha nem volnának hajlandók ez értelmezést elfogadni: ott a francia akadémia, majd megtanítja ez őket kesztyűben dudálni.

*

Tisza után Horánszky Nándor kísérlette meg Jókai históriáját kissé helyreigazítani a vörös könyv diplomáciai irataiból. Hiú erőlködés! Nem hiszi el azt neki Jókai.

Végül még Helfy kellemetlenkedett, oly dolgokat hozván emlékezetbe, melyeket már rég alaposan eltagadottaknak lehetett hinni. Hogy senki se akarta az okkupációt. Még Prileszky sem, aki egy okkupációellenes meetingen elnökölt. Még a főispánok sem. És senki. Még a többség sem. Még a magyar kormány sem.

És most az okkupáció politikájának többsége van.

No, ne csodálkozzék Helfy Ignác olyan nagyon. Lesz itt maholnap többsége a - reichsráthba-menetelnek is, ha isten tovább is megsegít az eddigi úton.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- május 20.

Aki ma egy óra tájban ment a képviselőház felé, feltűnhetett neki az a nagyon ritka jelenség, hogy a két zászlós ház körül ma egyetlen honatya sem őgyeleg. Néhány fiákerló búsult ott csupán az olyan haza sorsa fölött, melyben az abrakot a kocsis issza meg.

Még a folyosók is ki voltak halva. Csak úgy kongott az ember lépése a visszhangos sikátorokon. Sehol egy élő lélek, pedig féltizenegykor, mint a köpü szája körül a méh melegedni kezdő napon, mind ott várta a sok honatya a tíz órai ülés megnyitását a Sándor utcai kapu előtt.

Honnan e szembeötlő változás?

Hja, nagy dolog történik! Minden ember odabenn van és hallgat. Apponyi beszél.

Apponyi büszke lehet erre a jelenségre. Azt még Tisza Kálmán se tudja fölmutatni, hogy őt meghallgatni minden ember félbe hagyja a cigaretját.

Apponyi valamivel egy óra előtt kezdett beszélni s jóval elmúlt félháromra, mikor befejezte. És azalatt a képviselőház - honni soit qui mal y pense, - csupa fül vala.

A mérsékelt vezéreinek ez egyik tekintélyesebbje azon kezdte beszédjét, hogy kimutassa, hogy az okkupáció s az adminisztráció, amivel a berlini szerződés monarchiánkat megbízza, a katonai akció után összefolyik, egymásba forr, annyira, hogy azt veszedelmes fikció nélkül többé elválasztani nem is lehet. S innen indulva ki, bizonyította be azt, hogy a delegációk a beruházási költségek megszavazásával csakugyan átlépték hatáskörüket.

Mulatságosabb volt azonban beszédjének az a része, ahol a miniszterelnök által tegnap idézett francia akadémia nagy szótárával szemben a magyar akadémia nagy szótárára hivatkozik s fölolvassa, hogy hát az mit mond az okkupációról s hogyan értelmezi?

»Okkupál = ideiglenesen birtokában van, katonailag, = meglep és elfoglal, - átvitt értelemben: megszáll jó vagy rossz szellem« stb. stb., - mely épületes értelmezések mindegyike állandólag hangos derültségben tartá a házat.

Még maga Tisza Kálmán, mint szellemes ember, még ő maga sem állhatta meg, hogy jóízűen ne mosolyogjon az ötlet fölött, - melynél különben Apponyi sietett is kijelenteni, hogy ő ezt a filológiai értekezést nem érvelés szempontjából hozza ám föl, csak illusztrálni kívánta, hogy mi értéke van az ily szótárakkal való érvelésnek s hova jutunk, ha a miniszterelnök nyelvészeti fejtegetései után indulunk.

*

Apponyi érdekesen, tartalmasan, sok logikával tud beszélni. A kifejezések találó és igazán parlamenti választékosságára nézve, mióta mestere, Sennyey Pál nem vesz részt a vitákban, nem tudjuk, ha vajon állítható-e valaki melléje az egész képviselőházban.

Ma is ebben excellált, nem csekély tárgyismerettel és tanulmánnyal. Kimutatta, hogy a berlini szerződés az okkupációval nem arra hízta meg a monarchiát, amit a miniszterelnök a francia akadémia nagy szótárából kiolvasott. Egyáltalában nem ruházta föl a megszállott tartományok szuverénitásával, sőt ezt a szuverénitást az áprilisi konvenció egyenesen és örök időkre a szultánnak tartotta fönn.

Az is találó volt, midőn kimutatta, hogy a tisztán hadi akció biztosítására szükséges teendők igaz, hogy nem tartoznak a parlamentek jogköréhez. De éppoly kevéssé tartoznak a delegációk jogköréhez is. Végzi és teljesíti a hadi parancsnok s bizony nem szaladgál a parlamentek után, hogy kinyerje rá beleegyezésüket: de a delegációk után sem ám, melyeknek beleegyezését kinyerni egyáltalában nem kerülne kevesebb utánjárásba, mint a parlamentekét, s az utánjárásban elveszhetne a hadjárat, mert most is igaz az, hogy Roma deliberante Saguntum perit.

Rámutatott - a megszállott tartományok adminisztrációjára térve - az Andrássy és Szlávy felfogása közti eltérésre, s kihozta, hogy akár Andrássynak, akár Szlávynak van igaza: Tisza Kálmán föl nem menthető.

*

Érdekes volt Apponyit hallgatni, mikor az alkotmány megfurkált, a férgek által megrágott alkotmányunk sáncairól beszélt. Elolvasva beszéde e részét [látjuk], hogy Apponyi az aulikus család ivadéka is odajutott már, hogy - Kossuth Lajosnak adjon igazat.

De még érdekesebb volt tapasztalni a nagy különbséget, mely a bosnyák kérdésben a mérsékelt ellenzék két vezére, Apponyi és Szilágyi Dezső közt fennforog.

Szilágyi a formai okokon kívül még elvi okokból is megtagadta a fedezetet a lázadás elnyomására. S beszédének e része még hatalmasabb volt annál, melyben az alkotmány megsértéséről panaszkodik.

Apponyi pur et simple az inkompetencia alapján tagadta meg a fedezetet s ezt világosan és félreérthetetlenül fejezte ki.

Hát biz ez nagy hasadék a párt vezérférfiai között, s nem hisszük, hogy az oly éles látású ember figyelmét, mint Tisza Kálmán, kikerülné.

A TISZAESZLÁRI KISLEÁNY

(Izgalmas történet a Házban)

[május 23.]

Igazán rejtélyes dolog s nagy tőke Istóczynak. - Ónody képviselő mai története úgy hangzik, mintha száz évvel ezelőtt hallanók. A dajkák bohókás meséi ténnyé válva.

Hát mégis megisszák a zsidók húsvétkor a keresztény gyermekek vérét?

A tiszaeszlári kisleány története ma közbeszéd tárgya volt a folyosókon, holnap beszélni fognak róla a lapok, hogy aztán az öregasszonyok szájában legyen holtuk napjáig.

A kisleányka mártírrá lett, s ártatlan vére rózsákat hajt keresztények fáján. - Elkezdődik a zsidó hecc!

Azokon kívül, amit a képviselő elmondott a házban, még a következő részletekkel bővítve hallottuk a történetet:

A tizennégy éves leányka egy eszlári jómódú gazdáé. Nagyon csinos és vallásos kisleányka volt.

Aznap, midőn a zsidók húsvét-ünnepe volt, átment Újfaluba a vásárra, s ott némi bevásárlásokat tévén, epedező tekintettel állt meg egy mézeskalácsos sátor előtt.

Az emberek látták ott ácsorogni a gyereket, s fel is tűnt nekik a szép leányka, ki hihetőleg valami mézeskalácsos tárgy után sóvárog, de nincsen pénze, hogy megvegye.

Az újfalusi zsidó saktert is látták, hogy beszélget vele, de hát ki ügyelt volna az ilyesmire?

A kisleány sohasem tért többé haza. Híre is ment a környéken, hogy egy kisleány elveszett az újfalusi vásárban, de hát hiszen az nem olyan nagyon feltűnő, kisgyerekek gyakran szoktak eltévedni, azért még korántsem juthatott eszébe senkinek, hogy a kisleányka vérét a zsidók megitták.

De volt valaki mégis, aki látta a bűntényt, egy másik gyermek, a sakter gyermeke.

Ez elmesélte, hogy a papa egy keresztény lánykát vitt be magával a zsinagógába. Ő a kulcslyukon leskelődött. A kisleány sírt. Kezeit hátrakötötték, a száját bedugta a papa, hogy ne sírhasson.

Hogy aztán mi történt, azt nem tudja a gyermek. Hanem arra meg már tanúk vannak, hogy segélykiáltások hallatszottak a zsinagógából.

Így beszélte ezt el Ónody képviselő úr s érdekessé tette magát a Ház előtt. Egyszerre híressé lett.

A nyíregyházi törvényszék, úgymond, majd kisüti az igazságot, mert a vizsgálat folyik ez ügyben.

Félünk tőle, hogy az derül ki abból a vizsgálatból, miszerint a képviselő úrnak víziói szoktak lenni.

Hanem hát nem nagy baj az. A fantázia mindig szép dolog.

Az meg éppen megfizethetetlen, hogy... az izgalmas bosnyák beszédek között feláll valaki s a változatosság kedvéért elmond a háznak egy dajkamesét.

Tekintve parlamentünk mai nívóját, alkalmasint sokan lesznek, akik elhiszik.

1882
ORSZÁGGYŰLÉSI KARCOLATOK

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL (Jún. 2. és 3-án)

Capacitatio ad saccum.

Az folyt két nap óta, a képviselőházban.

Érdekes vita és tanulságos nagyon. Bepillantást nyer általa az ember az ezernyi érdekszálak ama szuverénjébe, mely a Tisza-kabinet háta mögött a többséget egy hatalmas és egységes falanksszá fűzi össze.

Miről van szó? Százhuszonhárom és fél ezer hold eladásáról a legtermékenyebb földből, mellyel a gondviselés az országot megáldotta, abból a földből, mely Európa éléskamrájává avatta a Bánságot.

A föld az államé. Kétségtelen tulajdona. De megosztott tulajdon, amennyiben a haszonélvezet az ottani községekre van átruházva, melyek a rájok eső részt ismét részben megtartották községi kezelés alatt, részben fölosztották az egyesek között, sokan bizony a mesebeli oroszlánok prímám toll elve szerint.

Olcsón bírták az államtól s mégis nagyra nőtt a haszonbér hátraléka. Közel egy millióra. A befolyni tartozott jövedelme az államnak is csekély, - csak 80 ezer forint.

Gondoltak tehát valamit; át kell adni ama földeket örök és osztatlan tulajdonába az érdekelteknek, megfelelő megváltási összegért.

E tárgyban pör is folyt, egyezkedés is folyt, míg végre Szapáry Gyula grófnak, a »szerencsés kezű« pénzügyminiszternek sikerült oly egyezkedésre jutni, melyet ő kielégítőnek talált. Eszerint ama föld holdja 31-57 frtért az érdekeltek valóságos tulajdonába jutna.

Igen ám, de a lakosság egy másik, kevésbé érdekelt része többet ígér érte. Három annyit. Az állam 3 millió helyett kapna 9-10 milliót.

Ebből keletkezett a hecc.

*

Krisztinkovich Ede a szélsőbalról, ama régi jó táblabírák egyike, akik még tudnak diákul, s turkálnak a régi okiratokban, - hosszú beszédben fejtette ki, mily bonyolult ez a kérdés, s kisütötte, hogy ezt az alkut a törvényhozás az ország pénztárának nagy megkönnyítése nélkül jóvá nem hagyhatja.

Ezzel váratlanul erős és heves vita kerekedett a Házban, mely mindenfélét fölkavart, mint a forgószél. Abból a sok szemétből is fölkavart valamit, ami a kormánypárt kebelében összegyűlt.

Rohonczy Gedeon fölhozta, hogy a kormánypárt egy hű mamelukja, Gödl Károly százezer frtot kötött ki magának az érdekeltektől, ha az egyezséget az ő gusztusuk szerint létrehozza. És Gödl Károly ügyvéd úr képviselő, aki itt ül a Házban, s bizonyára nem azon van, hogy azt a kis honoráriumot meg ne kapja.

Gödl beismerte, hogy csakugyan úgy van a dolog, de még egy kicsit másképp, mert őneki minden hold így megmentett föld után egy forint dukál, ami 23 ezer frttal több, mint amennyit Rohonczy mondott.

*

Ezzel aztán föl volt vetve a képviselői tisztesség kérdése. Részt vettek benne még a kormánypártiak is, mind kifejezvén, hogy ez esetben Gödlnek e kérdésben szavazni nem enged a tisztesség.

Ma aztán folytatódott a vita hasonló tónusban. Az ellenzék követelte, hogy miután az ú. n. überlandiális földeknek, amelyekről itt szó van, jogi természete nincs tisztába hozva: a képviselőház nem határozhat e dologban előbb, mielőtt saját jogügyi bizottságának véleményét meg nem hallgatta, melyet Szapáry ezúttal mellőzni tartott tanácsosnak.

Fölhozta még azt is, hogy e kérdés alatt politikai momentum is rejlik. E földek szolgáltak 1848-ban ürügyül a magyar zászlók letépésére, s kezdődött a forradalom. Ha e kérdés most függőben hagyatnék, politikai izgatás anyagául szolgálhatna, jobb lesz hát, ha most egyszerre odaadjuk azt a kis földet azon az áron.

Beszélt Krisztinkovich, Dániel Pál, Orbán Balázs, Unger Alajos, Herman Ottó - igen keményen -, végre az előadó s újra Krisztinkovich és a miniszter.

A vége a mulatságnak az lett, hogy a többség az eladást jóváhagyta. Gödl és a többi érdekelt azonban - mert vannak ám sokan - tartózkodtak a szavazástól.

De vajon tartózkodtak volna-e, ha előre föl nem tűnik a dolog? És tartózkodtak-e valamennyien, kiknek a dolog ekképp eldőlése érdekében állt?

Ez a kérdés, melyhez bizony sok kérdőjel fűzhető.

Egy bizonyos: az állam rossz vásárt csinált, s ezt a rossz vásárt erőszakosan hajtotta keresztül a többség a törvényhozáson. A rút motívumok egyike lelepleztetvén, veszélytelenné vált.

De hány rút motívum marad leleplezetlenül, mely az ország kárát megszavazza!

Érdekes tudni, hogy a mai név szerinti szavazás alkalmával 252 képviselő tündökölt távolléte alatt. A többség nem volt jelen.

Éppen mikor a 120 katonatiszti alapítvány megszavazásához fogtak, futott végig a házon, mint a futótűz a szomorú hír, hogy meghalt Garibaldi.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL - június 5.

A százhúsz alapítványi hely volt a mai vita tárgya. Százhúsz alapítványi helyé, mellyel a magyar kormány azon a kedvezőtlen arányon kíván segíteni, melyben a magyarság a közös hadsereg tisztikarában képviselve van. Most már az a kormány pecsovics lelkének is »nagyon tarka dolog« - zu bunt, jól magyarul, - hogy míg a hadseregben minden száz közlegény között negyvenöt a magyarországi, addig a tisztikarban nyolc százalék, a főtisztikarban pláne öt százalék is alig van a magyar.

Persze hogy legjobb volna, ha e kérdés fölött vitázni nem kellene. Volna egy magyar hadsereg, annak tisztje sem lehetne más, mint magyar; mint ahogy pl. a francia bizony nem bízza a maga várait, katonáit burkus tisztekre. De hát nincs ilyen hadsereg. Pedig kell, szükségképpen kell, hogy legyen. Mert hogy a hadseregre való egyenes befolyás nélkül nincs igazi alkotmány, azt a mi alkotmányunk bizonyítja legjobban.

Apródonkint vélik hát előkészíteni, hogy egyszer már magyar hadsereg is lehessen. A görbe utaknak azonban, úgy látszik, nem mindegyike visz Rómába. A delegáció megriszkirozta, hogy magyar tisztek képezhetése céljából követeljen egy Magyarországon fölállítandó katonai akadémiát. Nem hangzott el a szó a trónusig, benne rekedt az osztrák delegáció fülében. A közös hadügyminiszter pedig annyit mondott rá, hogy az osztrákok mintájára alapítsunk mi, magyarok is alapítványi helyeket, melyeket csak magyarországi fiúkkal lehessen betölteni, s járassuk őket az osztrák katonaképző intézetekbe.

Az ellenzék hát okosan teszi, ha fölveti a kérdést, hogy hát az osztrák katonaiskolákban lehetséges lesz-e majd magyar katonatiszteket nevelni? Avagy ez csak arra lesz jó, hogy ezzel is több magyar fiút forgathassanak át osztrákká?

*

Az e kérdés fölötti vitában ma egy új szónok tűnt fel, akit ez ideig nem hallott a képviselőház.

Báró Prónay Dezső szólalt föl, a függetlenségi pártnak Thaly Kálmán után utolsó akviziciója.

Szép, bátor, lelkes arcú fiatal ember, erősen tipikus magyar vonásokkal. Olyan, mintha egy égi kép rámájából lépett volna elő. Csak kalpag kell a fejére, kacagány a vállára s odaillik a honfoglalók arcképcsarnokába.

Beszéde is, szűz beszéd e házban, azon szerinti volt. A külön magyar hadsereg mellett emelt szót, de megmutatta, hogy még az 1867: XII. törvénycikk alapján helyezkedve is megingatja a kormány álláspontját. Mert a közösügyi törvény is ismeri a magyar hadsereget, noha csak a közösnek egy részét s nem mint taktikai és stratégiai egészet. Keményen olvasta rá a honvédelmi miniszterre, micsoda törvényszegést követ el a nemzet kárára, mikor azt tagadja. Hivatkozott a főrendiházban tett ama kérdésére, ha vajon a magyarországi méneskarbeli csapatokat a miniszter a közös hadsereg helyett nem inkább akarja-e venni a honvédségből? S a miniszter azt válaszolta, hogy igenis, mert nem tűrhető, hogy a magyar állam tulajdona fölött idegenek intézkedjenek. Ugyanez a miniszter, aki a csikókat nem akarja rábízni idegenekre, most a magyar ifjakat bízvást bízza rájuk.

Szép beszédét nagy, sőt feszült figyelemmel hallgatta a Ház. Prónay e beszédével kétségtelen jelét adá annak, hogy a parlament jelentékeny erőt nyert benne, kitől még sokat várhatunk, s kire indokolt büszkeséggel tekinthet pártja.

*

Thaly Kálmán is ma tartá beköszöntőjét a Házban. Melegen, a hisztorikus meggyőződésével beszélt, midőn fölemlíté a helyi körülményeket, melyek között a magyar ifjakat nevelni fogják, Bécsújhelyen, ahol a magyar szabadság mártírjainak vére folyt, s ahol a magyar ember, mintha feje fölött függő hóhérpallosok alatt járna. A pallos ma is itt van, de most a magyar honfiban nem a testet: a lelket fogja megölni.

*

A vita befejezése holnapra maradt.

Ez ülés legszebb momentuma azonban, dacára a hazafias beszédeknek, melyek benne elmondattak, s melyekhez Herman Ottó is csatlakozott, nem a vitában keresendő.

Az ülés egy kegyeletes tárggyal nyílott meg. A világszabadság ravatalon fekvő nagy hőséről, Garibaldiról történt hálás megemlékezés. Helfy tette az indítványt, hogy Magyarország képviselőháza fejezze ki részvétét a gyászesemény fölött.

Tisza éppen nem volt a teremben, ami annyit jelent, hogy ilyenkor a többség fejét veszti. Most is elveszté. Trefort kipkedett-kapkodott s másnapra kérte halasztani a határozatot.

Magyarország törvényhozása részéről nagy botrány lett volna ez. Helfy és Irányi fölszólalása után még habozni afölött, hogy mi itt a kötelességszerű teendő, örökös folt lett volna a képviselőház naplóiban.

Szerencsére bejött Tisza s kijelenté, hogy igenis, helyes, hogy a képviselőház kifejezze részvétét Olaszország gyászában, amint kifejezte Cavour elhunyta alkalmából s később Viktor Emánuel halálakor.

Még van bennünk egy kis hálaérzet, s a mi elszomorító jelenségekkel oly ijesztőleg gazdag politikai életünkben ez is egy kis vigasztalás.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL - június 7.

Sohase hittük volna, hogy a. szép magyar hölgyek olyan nagyon filoszemiták. Az egész karzat tele volt velök, még a főrendiház karzatának is jutott, ahol pedig máskor alig ül más, mint rokkant főispán és rokkant generális.

Szánakozni jöttek a gyönyörű szemek és könnyeket hullajtani. Mert hajh, lészen ma szörnyű dolog. Telerakják a Ház asztalát terhelő okmányok hasábjaival, leöntik petróleummal, reá helyezik a zsidókat, akik éppen e célból hurcoltattak oly nagy számmal az írói karzat ketrecébe - a máglyát meggyújtják s ott fogják a szegényeket megsütni elevenen.

Erre még a szép Blaháné is kíváncsi volt. A Népszínház nem produkál hasonlót.

Hőség már előre is akkora volt a Házban, hogy egy úrhölgy hangosan kiáltott föl a legyező mögül: "Jessas! drei Grad Wärme!"

*

Türelmetlenül várta a nagyközönség az előzetes kérdések elintézését. Végre fölmerült az előadói széken Berzeviczy Albert. De mintha ő is mókázni akart volna, egyebekről beszélt a kópé. Csak úgy féltizenkettő tájra került elő a szatmári kérvény, az Oroszországból kiűzött zsidóknak Magyarországba telepedése ellen.

Csendes, szenvtelen hangon mondta el, mi vezette a kérvényi bizottságot e kérdés megítélésében. A letelepedés joga megadható-e oly tömegnek, mely nem képes kimutatni, hogy képes magát fönntartani? Tanácsos-e törvényeinket megváltoztatni egy múló kérdés kedvéért? Az első sorba helyezendő hazai érdekek mellett a humanitás követelményei mennyiben legyenek irányadók? S végre arra az eredményre jutott, hogy kormányzati kérdés az egész, törvényhozási intézkedések szüksége fönn nem forog, a kormány azonban fölhívandó, hogy a rendőri és közegészségügyi teendőkre legyen fígyelemmel.

*

Utána Herman Ottó emelt szót a függetlenségi párt nevében. Szépen indokolt határozati javaslata három pontban foglalható össze. Hogy az oroszországi zsidók letelepedése Magyarországon nem kívánatos, tehát megakadályozandó. Hogy az orosz zsidóüldözés tárgyában Európa diplomáciája emelje föl szavát, s a magyar kormány hasson oda, hogy az megtörténjék. És hogy amennyiben törvényhozási intézkedés szüksége forogna fönn, a kormány tegye meg előterjesztését.

A higgadt, tapintatos beszédre Tisza Kálmán válaszolt, nem állhatta meg, hogy még ebbe a kérdésbe is ne keverje bele a korteskedést. Először is konstatálta, hogy Herman Ottó sértegeti a magyarországi zsidóság ortodox részét, mit a függetlenségi párt hangos tiltakozással fogadott. Törvényhozási intézkedésre nincsen szükség, mert a létező törvény elég módot nyújt a baj elhárítására a községeknek.

- Vasvilla! - veté közbe Szalay Imre.

A kordon fölállítása sokba kerülne s azonképp nem volna összeegyeztethető a humanitással, hogy ama szerencsétlen üldözötteket puskatussal kergessük vissza. (De nem megy oda, ha tudja, hogy nem szabad, - volt az ellenvetés.) Oroszország belügyeibe avatkozni kényes dolog. (De nem belügy, mikor a mi nyakunkra zúdítja, akik neki nem kellenek.) Elismeri, hogy a magyar függetlenségi párti képviselők hatalmasabbak, mint az egész európai diplomácia, de nem érti, hogy miért sürgetnek éppen ők preventiv rendszabályokat.

Beszédének magva ez volt: Ő, ha a társadalom hatalma nem volna elég a baj elhárítására, állami közbelépésre is kész. De nyílt kérdésben nem kell megkötni a kormány kezét s nem venni le róla a felelősséget.

*

Valóságos zsinagógává vált a Ház a miniszterelnök beszéde után, melyet különben is tarkává tettek a sűrű közbeszólások. Mikor Dobránszky Péter fölállt, hogy ő is beszél, hangzott mindenfelől: »Eláll! Eláll!« »De csak hadd beszéljen, hiszen muszkakérdés.« Nagy nehezen végre elmondhatta beszédét, de hogy mi volt benne? - csak a gyorsiroda annak a megmondhatója. Talán az se.

Most Ónody Géza állott föl, aki először hozta a Ház elé a tiszaeszlári esetet. Elkezdte fejtegetni a Talmudot, Rohling nyomán, ki rettenetes dogmákat tulajdonít e könyv nyomán a zsidóknak s ezer tallért ígér annak, aki azokból csak egyet is elvitat.

- Tyhű, Istóczynak elveszik a kenyerét - hangzott innen is onnan is.

Istóczy pedig, hallva tanai visszhangját, örömében ragyogott, mint a Salamon koponyája.

Ónody aztán elkezdte fölhozni a konkrét eseteket, a zsidók által elkövetett irtózatokról. Citálta Bonfint, Béll Mátyást az országos levéltárt és Rosty Miklóst.

Zúgolódtak persze miatta. Az elnök minduntalan megőrizte a magyar parlament jó hírét, - de Ónody csak folytatta, elmondva, hogy mi az a Kagal, meg hogy mit kellene tenni a muszka zsidókkal? Engedni átvonulni s kitelepíteni Palesztinába.

*

Ónody beszéde alatt Csanády Sándor künn sétált a folyosón.

Persze, hogy volt szörnyű csodálkozás. Csanády Sándor, a megtestesült lelkiismeret. Aki pont tíztől pont kettőig úgy ül a helyén mindig, mint akit odacövekeltek - és most künn elegál a lustálkodó honatyák között.

- Sándor bátyám, mi dolog az, hogy te most nem vagy benn a teremben? Hisz ott beszélnek.

- Eh, barátom - felelt vissza Sándor bácsi kedvetlenül -, ami sok, az mégis csak sok.

*

Mikor Ónody befejezte véres krónikáját, Somssich Pál állott föl. A szeretet vallásának nevében jelenti ki, hogy borzalommal hallotta az előtte szólónak izgató beszédét. Múlt sötét századok könyveiből, okmányaiból ítélni el egy egész felekezetet egyértelmű annak bizonyításával, hogy vannak boszorkányok, mert hiszen boszorkány-pörök iratai is vannak a levéltárakban.

Tisza is szükségesnek látta a még egyszeri fölszólalást, sőt midőn Ónody személyes kérdésben felelt, harmadszor is replikázott.

Nehéz volna azonban megítélni, hogy az egész tárgyalás alatt a Ház hangulata derült volt-e inkább, vagy bosszús?

A tárgyalásnak, fájdalom, vége még nincs. Holnap dübörög elő Istóczy az öreg pattantyúkkal.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL - jún. 9.

(A nappali ülés)

- jún. 9.

Kínos ülése volt ma a képviselőháznak. Jó hazafi nem kívánhat többet ilyet.

Még mindig a zsidókérdés van napirenden. A zsidókérdés, komplikálva a muszka-zsidók beözönlésének aggodalmával és a tiszaeszlári rejtélyes esettel.

Istóczy beszélt elsőnek, az antiszemita próféta.

A maga kenetteljes, patetikus modorában szavalt a paraziták, az isten ostora, a nemzet testét undokító kelevény ellen, ahogy ő a zsidókat nevezi. A Ház kezdetben meglehetős apatiával hallgatta. Ő pedig annál drasztikusabb szólamokhoz folyamodott, hogy a hatást biztosítsa. Két részre oszlatta a nemzetet, aszerint, amint a zsidók mellett, vagy ellene foglal állást. A megyék szerinte most is a magyar nemzetiség védbástyái, mert peticionálnak a muszka-zsidók beözönlése ellen. A városok ellenben, élükön a fővárossal, azok a gyorsrevolver, a sajtózsidók terrorizmusa alatt a zsidókat pártolják. Idézte Polybiust, idézte Thüringert. Bizonyítgatta, milyen külön népfaj a zsidó az ő külön nemzeti vallásával. Hódító népfaj ez, mondá, mellyel úgy kell elbánni, ahogy hódítni akaró ellenséggel szokás. Hivatkozott Koránra, Talmudra, az »Alliance israelite universelle«-re, mely geográfiai határok nélküli zsidó birodalmat akar s ott van a hatalmak koncertjében, vagy legalább körülötte s kezében a béke és háború joga, mert nála a nervus rerum. Hosszú beszédében sokszor fordult fenyegető taglejtéssel Wahrmann Mór felé, mondván, hogy ő megtanult várni, de hiszi, hogy nem soká kell már várnia, mikor Magyarország is kiveti e veszedelmes fajt kebeléből. A benyújtott határozatoknak persze egyikével se volt megelégedve, s kijelenté, hogy várakozó helyzetbe teszi magát.

*

Wahrmann szólt utána.

Azzal kezdé, hogy olyan ember, aki nem éri be nehány zsidó lemészárlásával, aki az orosz üldözésre azt mondja, hogy c'est la guerre, nem formálhat jogot arra, hogy ő vele komolyan foglalkozzék. Jelzi álláspontját a szatmári kérvény tárgyában, s kijelenti, hogy ámbár az orosz-zsidók tömeges idetelepedését nem kívánja ő sem: az egyes vagyonos, munkabíró, hasznos emberek megtelepülése ellen nem tehet kifogást. Szükségesnek tartja, hogy a magyarországi zsidók a magyar elemhez csatlakozzanak, annak a szellemét tegyék a magukévá, azt erősítsék. Védelmezi az ortodox zsidókat, mint akiknél szintén tapasztalható a vagyonosodási hajlam. Aztán idéz ugyanabból a Rohlingból, akiből Istóczy szokott idézni, hogy mit írt a protestánsok ellen. Végre kifejezi azt a reményét, hogy bízik a kormányban, bízik a magyar nép józan szellemében s nem fél attól, hogy zavarok keletkezhetnek, akármiféle ganéjjal igyekezzenek is egyes izgatók erre fogékonnyá tenni a talajt.

Ez utolsó szavaknál, lehet véletlenül, lehet hogy nem is úgy volt, a mellette ülő Istóczy felé fordult, aki pedig beszédének legnagyobb részét éppen Wahrmannra mutogatva mondá.

Ezt zokon vette Istóczy, s mialatt benn a Házban Hentaller Lajos, Országh Sándor, Szalay Imre, Busbach Péter szólottak a kérdéshez, künn a képviselőház olvasótermében szomorú jelenet adta elő magát.

*

Szem- és fültanúk nem egészen összevágólag adják elő. Egyik verzió így szól:

Már a teremben, Wahrmann beszéde végén ezt kérdezte volna Istóczy Wahrmanntól, hogy azt a trágya-izgatást reá értette-e? Mire W. azt felelte, hogy »nem mutattam senkire, nem értettem személyre, én a Háznak beszéltem«.

Később Wahrmann ott sétált a könyvtárteremben. Egyszerre belép Istóczy, nyomában mások is. Ez odalép Wahrmann elé s azt mondja:

- Az úr eltagadta szavát, az urat én gazembernek nyilatkoztatom.

Erre W. azt felelé:

- Én meg a gazember szót visszaadom.

Istóczy most egy lépést előre tett, kezét fölemelte s ütést mért Wahrmannra. E pillanatban lépett közbe Rohonczy Gedeon, de már nem elég korán arra, hogy az ütést föltartsa, - az Wahrmannak fölemelt karját érte.

Ekkor Rohonczy Istóczyt, Hegedűs Sándor pedig Wahrmannt különválasztotta és elvezette.

*

A másik verzió így szól:

Istóczy Wahrmann beszéde után azonnal segédeket küldött Wahrmannhoz, kik tőle szavaiért nyilatkozatot kérjenek. Ónody Géza és Szuhányi képviselők meg is vitték Istóczynak a W. nyilatkozatát, mellyel azonban amaz nem volt megelégedve s maga indult Wahrmannt fölkeresni. Fölhívott barátai is követték, anélkül azonban, hogy a legcsekélyebb sejtelmük is lett volna arról, ami következni fog.

Istóczy megtalálva Wahrmannt a könyvtárteremben, e szavakkal fordult hozzá:

- Az úr megtagadta szavait, én önt ezennel provokálom.

Wahrmann erre úgy nyilatkozott, hogy ő a parlamentben mondott szavaiért kihívást elfogadni nem érzi magát kötelesnek, - mire Istóczy azt mondá:

- Én hát akkor önt huncut gazembernek nyilatkoztatom.

Wahrmann erre azt felelte, hogy ő meg visszaruházza e címeket a szólóra.

Ekkor emelte föl Istóczy a kezét, s Wahrmannt, noha Rohonczy e pillanatban közbelépett, galléron ütötte.

*

Az esetnek rögtön híre futott a Házban. Irányinak igen szép és higgadt beszédét a legnagyobb izgatottság között hallgatták a képviselők. A beszéd végeztével az elnök kijelenté, hogy több képviselő egy fölmerült sajnálatos eset alkalmából zárt ülést kíván tartani.

A karzatok kiürültek, s a képviselők tárgyalás alá vették az esetet, melynek vége az lett, hogy az újra föltárult ajtók mellett tartott nyílt ülésben az elnök a Ház megbízásából kijelenté, hogy tudomására jutott egy eset, mely szerint egy képviselő egy másikat a Ház helyiségeiben tettleg bántalmazott, ezt a Ház a maga méltósága megsértésének tekinti s az eset fölött rosszallását fejezi ki.

A Ház e kijelentést határozattá emelte.

Természetes, hogy itt egyedül a Ház méltóságának szempontjából hozatván a határozat, a személyi sérelem más úton leendő orvoslására befolyással egyáltalában nem bír.

*

A zárt ülés két óra előtt vette kezdetét s teljes egy órát vett igénybe.

Miután az ülésszak holnap mindenesetre berekesztetik, s a szatmári kérvény tárgyában már több képviselő volt szólásra följegyezve, - a képviselőház a tárgyalás folytatására d. u. 5 órakor ismét összeült.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL - jún. 10.

Ma tartotta a képviselőház zárülését, mely 12 órára volt összehíva.

Máskor az ily berekesztő ülésen alig jelent meg annyi képviselő, hogy a királyi rescriptumot tudomásul vegye.

Ma meglehetősen tele volt a Ház, még inkább a folyosók.

A szokatlanul nagy frekvencia oka a tegnapi kínos eset volt A tegnap elterjedt hírek szerint ma hajnalban kellett volna végbemenni a párbajnak Wahrmann Mór és Istóczy Győző között. S a délelőtti órákban utcán, kávéházakban s más nyilvános helyeken széltére beszélték, hogy a párbaj végbe is ment, szigorú föltételek mellett, s eredménye az lőn, hogy Wahrmann súlyos sebet kapott. Még a sebesülést is le tudták írni pontosan. A balváll alatt a mellbe fúródott volna be a golyó.

*

A hír, mint a megélénkült képviselőházi folyosókon kiderült, nem volt való. A párbaj elhalasztatott. Több okát emlegették az elhalasztásnak. Komoly lévén az eset, nem lehet nekimenni hebehurgyán. Szükséges, hogy a felek rendbehozzák előbb ügyeiket. Melyik fél kívánta az elhalasztást: arra nem lehetett feleletet kapni.

Elég az azon, a párbaj nem ment végbe. Holnapra, mások hétfőre mondják, hogy végbe megy, sőt némelyek szerdát emlegetik.

A kínos helyzet tehát tart tovább s ennek a nyomása alatt tartotta a Ház rövid berekesztő ülését:

*

Az elnök magyar díszben jelent meg székén, fekete bársony dolmányban, drágaköves gombokkal.

A múlt ülés jegyzőkönyve felolvastatván, Csanády Sándor kifogásolta, hogy az úgy van szerkesztve, mintha a kérvényi bizottság véleményét a Ház egyhangúlag fogadta volna el, s oda kívánta módosítani, hogy azt csak a Ház többsége fogadta el.

Persze az öregúr tévedése hamar kiderült, mert a jegyzőkönyv úgy szól, hogy az elfogadás felállás és ülve maradás által megejtett szavazással történt.

*

E kis prelúdium után Tisza Kálmán miniszterelnök megbízatni kérvén az elnököt, hogy a szünidők alatt történhető képviselő üresedések iránt elnökileg intézkedjék, - jelenté, hogy az országgyűlés jelen időszakát berekesztő királyi leirat leérkezett s azonnal át is szolgáltatá az elnöknek a papírpecsétes királyi levelet, melyet ez ollóval fölnyitván, fölolvastatá a királyi leiratot, mely az országgyűlés jelen időszakát berekeszti s az újat október hó 5-ére hívja össze.

*

A királyi leirat tudomásul vétetvén, az elnök beterjeszté a lefolyt ülésszak tevékenységéről szóló statisztikai kimutatását. Rövid beszédében fölemlíté, hogy az országgyűlés tevékenységében a Ház minden tagjának élénk része volt. Amit a Ház, tekintettel azokra, kiket hónapokig sem látni itt s kiknek törvényhozói összes tevékenységük a. napidíjakról szóló nyugták aláírásából áll, - derültséggel fogadott.

*

Rövid, egyszerű, de meleg szavakban búcsúzott el az elnök a tűzhelyeikhez immár visszatérő képviselőktől, kívánva nekik boldog üdülést az elvégzett nehéz munka után és boldog viszontlátást a király által kitűzött napon, október 5-én d.e. 11 órakor.

Fölolvastatott végül a jelen zárülés jegyzőkönyve, s azzal a képviselők annak rendje és módja szerint megéljenezvén az elnököt, szíves kézszorítással vettek egymástól búcsút az őszi viszontlátásig.

*

Az ülésen se Wahrmann, se Istóczy nem voltak jelen.

Ülés után a függetlenségi párt tagjai a Margitszigetre indultak, hogy ott barátságos lakomával vegyenek búcsút egymástól.

A HÁZBÓL [okt. 5.]

- Karcolat az első ülésről -

[okt. 5.]

Ijedős természetű emberek meg mertek volna esküdni rá, hogy az országgyűlés középső ülésszaka legalábbis olyan fortissimo accorddal fog megújulni, mint valami kiállításos Wagner-opera. Már a szerepeket is kiosztották elképzelt partiturájokban s tudták, ki fújja majd a nagy bombardont, ki mennydörög a nagy dobon s ki fogja csattogtatni a réztányérokat, rémületére minden állatoknak, melyek ma még a század elején divatos szerelmes trubadúr nóta szerint alusznak talán.

Voltak, kiket odáig ragadt a fantáziájuk, hogy már előre látták, mint üt be az országház csak az imént restaurált üvegpadlásába egyszerre négy istennyila, mindjárt a legelső gyűlésen. Arra nem is gondoltak egy hirtelen, hogy ahhoz, hogy a mennykő a toronyba beüthessen, kettő szükséges: egyik a mennykő, másik a torony. Mennykő, az csak akadna imitt-amott; de hol a torony? Ahhoz még csak a téglákat kezdi összefuvarozni a vasút, de csak a közelebbi napok feladata lesz, hogy azokat szépen egymás tetejébe rakják s legfelül tegyék a meglevő gombot, Péchy Tamást, akinek három esztendeig muszáj kitartani, míg alatta minden esztendőben szétmállik az épület fundamentoma: a ház tisztikara, meg az állandó bizottságok. Köszönöm én az ilyen állandóságot, mikor minden levélhulláskor szurkolnom kell, ha nem pottyantanak-e ki a naplóbíráló bizottsági magas és szépen jövedelmező méltóságomból gonosz irigyeim, kik nem győznek zúgolódni afölött, hogy mire szónoklataik bekerülnek a naplóba, miért hogy nem homályosítják el azonnal Deák Ferenc beszédeit? A bizottságot okolják miatta, meg Kónyi Manót.

Négy dologról bizonyos volt minden ember, hogy az első ülésen be fog következni.

Haragos kérdés fog intéztetni az igazságügyi miniszterhez, hogy a tiszaeszlári gyilkosság tisztában van-e már, s ha nincs, miért van?

Item számon fog kéretni Tisza Kálmántól, hogy a pozsonyi jámbor poncichterek mitől lettek dühösek és Kraxelhuber lóg-e már, avagy csak olyan »elvi« az a statárium a kormánybiztos bugyellárisában.

Item, sürgős kérdés fog intéztetni Wahrmann Mórhoz, mint a magyarországi kagal fejedelméhez, hogy Ónody Gézát hova tette? Mert íme, jelen van a tény, hogy Ónody Géza nincs jelen. Tehát hova lett, - neki tudni kell.

Item meginterpelláltatik a pénzügyminiszter, hogy az állami rend és hivatalos tekintély érdekében ellátta-e immár adóbehajtó közegeit kellő számú revolverekkel s azzal az utasítással, hogy szomorú eshetőségek elkerülése végett azt, akit egzekválni mennek, mindenekelőtt puffantsák agyon.

Tessék: ennek a négyféle Damokles-kardnak állott a ma összeült képviselőház - mint Madarász bátyánk mondaná a védpajzsa alatt. És uramfia, - hiúnak bizonyult minden várakozás. Semmi sem történt, ami a tespedő vért kissé élénkebb keringésbe hozná.

Ez nagy malőr a karcolatíróra, aki kénytelen kijelenteni, hogy mikor nem is egy, de négy botrány van jogos kilátásba helyezve, aztán mind elmarad: az a legnagyobb botrány.

Konstatálhatjuk ezeknek utána, hogy az országgyűlés második ülésszaka óriási botránnyal nyílott meg.

Fölolvasták az összehívó királyi leiratot, mely Schönbrunnban kelt, ami általános megelégedéssel találkozott, az éljenzés stádiumáig azonban nem emelkedett.

Az elnök aztán előadta az aratási vakáció alatt bekövetkezett változásokat. Nyolc képviselőtársunkkal, fájdalom, nem fogunk itt találkozni többet. Szende Béla, Náray Imre, Knöpfler Vilmos, gróf Bethlen András, ifj. Szőgyényi László, báró Radványszky Béla, Justh György, Mikó Bálint részint meghaltak, részint főispánok lettek, mi fölött jegyzőkönyvi részvét fejeztetik ki, illetőleg tudomásul vétetik. Választattak új emberek is, akik alkotmányszerű megrostálás végett kiadatnak az igazoló bizottságnak, mely még nincs. Meczner Gyula negyedszer is lejárt kormánybiztosi váltója további prolongálás végett bejelentetik, s tudomásul vétetik az elnök abbeli tudatása, hogy jegyek vannak az irodában letéve azok számára, kik netán látni akarják azt az embert, aki egyszer azt dalolta az országgyűlésnek:

Dicsőséges nagy urak: hát hogy vagytok?
Nem viszket-e egy kicsit a nyakatok?

Aztán meg nem átallott oly tanácsot adni, hogy: »akasszátok föl a királyokat«. Ezt a veszedelmes rebellist érdemes lesz mai napság megnézni. Ne tessék félni, gondoskodva van róla, hogy ne mozdulhasson. Nem is vasban, - egészen bronzzal körülöntve fogják mutogatni; akár az ujjával érhet hozzá még Fenyvesy Ferkó is.

Az elnöki jelentés alatt időnk volt körültekinteni a teremben. Szép ház gyűlt össze, de nem teljes. Két változást mi is észrevettünk, amiről az elnök nem vett tudomást. Egyik, hogy Tisza Kálmán egész megfiatalodott Ostendében. Szakálla sokkal kurtábbra nőtt, mint azelőtt és sokkal elevenebbnek látszik, mióta a társadalmi rendet megmentenie újabb alkalma nyílt. De ennél is nagyobb szenzációt okozott az, hogy b. Kemény Gábor, noha dupla miniszter, csak egyen ült a miniszteri bársonyszékek közül.

Ordódy, a lemondott közlekedési miniszter nem volt jelen az ülésen. Apponyi Albert, kinek visszavonulási szándokairól annyit beszéltek újabban, szintén nem volt látható. És csakugyan Ónody sem, kinek veszett hírét jelentik a lapok.

De ott volt Istóczy, zord mogorva arccal úgy foglalva helyet, hogy ne legyen kénytelen látni a Wahrmann arcképét. És ott volt a jó öreg Somssich Pál, kinek aggasztó betegsége a múlt nyáron alig engedé remélni, hogy még ily friss erőben, küzdelemre készen láthassuk itt viszont.

A TISZTELT HÁZBÓL [okt. 11.]

- Karcolat -

[okt. 11.]

A vallásháború lángjai lobogtak ma fel. Simonyi Iván és Ónody Géza ugyanis alágyújtották a »snellzíder«-t - de a víz nem bírt valami nagyon felforrni.

A mai gyűlés már régóta várt napja azoknak, akik felette unják magukat. A minden rendű és rangú karzatok egészen megteltek, s kivált az írói karzat, hol a »leendő ház« mond kemény ítéleteket az »ideiglenes ház«-ról.

Az ég felhősnek látszott. Mindenki várta a villámokat. Pauler összeráncolt homlokkal, szemlesütve ült székén. Wahrmann fumigativ arcot vágva a világ folyása ellenében, úgy tett, mint akit semmi sem érdekel. Ő rettenetesen közönyös. Kemény Gábor elmerengve motyogta:

»Milyen idők! Milyen idők!...

Tisza pislogott és jegyezett. Jókai Móricz Palyával diskurált, Tisza Lajos veres nyakkendőt kötött. Horváth Gyula nagyító üveget tapasztott a szeméhez s azon keresztül nézte nagy figyelemmel Simonyit, mint ahogy a rovart szokás. Ez a superlativus a mamelukságban!

Láng Lajos odahúzódott egészen a miniszterelnök háta mögé, hogy az az imparlamentáris megjegyzéseit neki mondhassa el. Lévén ő olyan, mint a szerkesztői papír-kosár, mely a kiadhatlan dolgokat fölszedi.

Ki hitte volna mindezen előjelek mellett, hogy ennek az ülésnek az lesz a legérdekesebb része, amit Szalay Imre fog közbe-közbekiáltani.

Jegyző olvassa a bejelentett tárgyak között:

...Hegedűs Sándor interpellációja a honalapítás tárgyában.

- Megszűnt! - kiáltja Szalay Imre.

- Mi? - kérdik. - Az interpelláció?

- Ej dehogy! A »Hon«.

*

Simonyi Iván egyhangú szónok. Csak valamivel beszél sebesebben Szana Tamásnál. Hanem azért ki lehet sejteni, hogy a pozsonyi statárium ellen beszél s a Mocsáryéhoz hasonló interpellációt ad be.

Türelmetlenül hallgatják. Csak a főrendek karzatán ül egypár öreg mágnás azok közül, akik még kalodában tartották a zsidót valamikor, ha megharagudtak rá. Ezek a legháládatosabb publikuma. Önkéntelenül bólint egyik-egyik a fejével.

Mikor Simonyi bevégzé beszédét, néma csend lesz, senki sem hallat sem tetszést, sem nemtetszést.

Szalay felhasználja a nyomott hangulatot s közbeszól:

- Zajos helyeslés!

Nagy taktikával arra számított, hogy valamelyik szórakozott gyorsíró odajegyzi a beszéd után zárjelekbe.

*

Élénk nyüzsgés támad a hölgy-karzaton. Csend lesz lent a házban is. Ónody állott fel. Csinos fiatal ember, eléggé rokonszenves hangorgánummal. Valami paksaméta fehérlik előtte messziről.

Általános a vélemény, hogy magával hozta s be fogja mutatni az Eszter arcképét. (Másképp ki sem magyarázható, miért van itt az ülésen Odescalchy Gyula.)

Nyugodtan beszél, de rosszul. Igazi rituális gyilkosságot követ el a grammatikán és a jogi terminus technikusokon. Ami különben, úgy látszik, nem az ő hibája, mert írásból olvassa a beszédét, s ha ott jól volna, ő is jól mondaná... Egyébiránt okosan van kigondolva a dolog. Kiviláglik belőle, hogy a zsidók be akarják záratni Baryt a vizsgálóbírót, a keresztények pedig be akarják záratni Havast, az ügyészt. Tiszta dolog ez nagyon. (Hanem ki bíráskodnék akkor a vádlottak fölött?) Vádolja bűnrészességgel Kozmát - ki lent jártában kíváncsi volt arra, hogy miért nem ütötték agyon az eszláriak az ottani zsidókat, s ki átnézi, hogy hamis tanúzások kieszközlésére történnek kísérletek. Interpellálja Paulert, mit szándékozik tenni.

Hiszen, ha ő azt tudná...

De bezzeg tud ám Csernátony mindent. Fesztelenül gesztikulál s causerie alakban cseveg. Az »apróságok apjá«-hoz ez a stílus illik legjobban. Nagy elszántsággal dobja magát oda a népszerűtlenség karjaiba s egy-két éles kardcsapást ejtve ellenfelein, leül, mert - azt mondja - nincsen leírva a beszédje.

Most Tisza jön. Hát ki is jönne más? Furfangos praktikával meghömpölygeti a zsidó-kérdést, megeregeti frázisait s aztán ráerőszakolja az egész szélső baloldalra, mintha »pártkérdés« lenne.

S ezzel népszerűtleníti ugyan a függetlenségi pártot a zsidók előtt - de a zsidóügynek a nyakába odavarr egy egész pártot.

S a zsidók mégis azt hiszik, hogy oltja a tüzet, nem azt, hogy neveli.

*

Csernátony mondotta, hogy a zsidókérdést nemsokára el fogja fújni a közvélemény.

- Nagy tüdő kellene ahhoz - vág közbe Szalay Imre.

Tisza talán ezért beszélt ma halkabban a szokottnál.

Péchy Tamás úr ma nagyon élénk hangulatban volt.

Ónodyt a »garázdálkodás« szónál megrótta. Megtudtuk tehát, hogy az imparlamentár is.

Csernátonyt azonban az »ostobáskodás« szónál meg nem rótta, miből csak azt lehet következtetni, hogy az elnök úr vagy nem tud jól magyarul, lévén ő úgyis tót ember, »nás cslovek« - vagy pedig azt, hogy az ostobáskodást a parlamentbe valónak találja.

APRÓSÁGOK A MAI ÜLÉSBŐL

[okt. 11.]

Nem minden végződik oly szépen, ahogy kezdődött.

A parlament elhatározta, hogy koszorút tesz a nemzet nagy költőjének, Petőfinek a szobrára.

Ez hát neki a legnagyobb elégtétel.

S lelkes volt minden ember arca, amikor ezt kimondták. A fényes szellem mintha megjelent volna a teremben. Mintha suhogását hallanók.

Csend lett egy percig. Mindenki érezte, hogy hol van...

Hanem el is felejtette azután mindenki...

*

Ónody kitűnő piros színben volt. Attól a sok kotlettől, amit azóta megevett, amióta el volt tűnve.

Istóczy sápadt kissé és izgatott - mint ahogy a vezérek szoktak háború idején.

Sok mindenféle tapasztalással vannak tele - a külföldről.

Istóczy egy képet is hozott magával, melyet kedvteléssel s az amatőr szenvedélyességével mutatott a szörnyülköző honatyáknak.

Egy lány van lepingálva rajta élénk szemekkel, amint hanyatt fekszik, s a sakterek, akik lefogták, nyakát metszik meg, melyből patakban csurog a vér egy rituális edénybe.

- Jó, hogy elhoztad! - mondják neki. - Okos emberek vagytok. Festményekkel csináljátok a hangulatot. Ez egy új parlamenti iskola. Aki ezentúl az adóemelés ellen fog szólani, az ellenzékről, megfestet egy megegzekvált családot s kézről-kézre adja a ház tagjainak. A Rohonczy pedig lefotografíroztatja Szapáryt, könnyezve az üres kassza előtt... A sok beszéd fölösleges lesz... A képek fognak kapacitálni, amelyik tudniillik jobban hat...

- Nem kell viccelni - mondja félharaggal Istóczy -, ez nem tréfadolog... A kép egy híres olajfestmény után van csinálva...

- Micsoda? Hát nem természet után? - kérdé Szalay Imre, naivul. Mert ma mindenki interpellált, beszélni csupán Szalay beszélt.

*

Mikor Tisza beszélt, odalép hozzá a teremőr s valamit súg a fülébe, mire Tisza látszólag elsápadt.

- Szeretném tudni - mondja valaki az írói karzaton -, hogy ugyan mit mondhatott neki?

- Semmi különöset - jegyzé meg ott egy irígy poétánk -, alkalmasint azt kérdezte tőle: prenumerált-e már a Komócsy költeményeire?

*

Maholnap minden képviselőnek lesz már egy »saját külön kérdése« is. Rohonczy Gida még mindig a Hieronymi dolgán nyargalászva interpellált, - végül azonban, midőn fölvette a sablon-kérdést, hogy:

...Mindezeknél fogva, kérdem a miniszterelnök úrtól...

Hátulról súgják:

- Hogy hova lett Solymosi Eszter?

Zavarodottan utána mondja:

- Hogy hova lett... azaz, hogy szándékozik-e, stb.

Ha hirtelen észre nem veszi magát, ővele is megtörtént volna véletlenül az a csoda, ami Péchyvel, hogy viccet mond.

A TISZTELT HÁZBÓL [okt. 13.]

- Karcolat -

[okt. 13.]

Történt alkalmasint még a bronzkorszak előtt, mikor még a madarak is tudtak beszélni, s nem most, mikor már az országgyűlési szónokok se tudnak. Történt, mondom, hogy egy hiszékeny ember fülemilét fogott, mire a fülemile így szólt hozzá érzékeny, kérő hangon: Ne bánts, jó ember, eressz el; mi hasznod belőlem, ha megölsz? sülve keveset érek - így legalább adok neked két jó tanácsot, ha szabadon engedsz...

- Jól van, tehát mondd el tanácsaidat.

- Hát legelőször is: »Ne higgy a lehetetlenben!« Másodszor pedig: »Ami egyszer elveszett, azt ne kutasd.« Fogadd meg ezt, jó ember, s hidd el, boldogulni fogsz pályádon.

Az ember megígérte, hogy szót fogad s eleresztette a madarat.

Az vígan felszállt s röptében csúfondárosan csipogta:

- De nagy bolond voltál, hogy eleresztettél; egy akkora gyémánt van a gyomromban, mint egy lúdtojás.

Erre a mi emberünk sajnálkozva vakarta meg a fejét s nekiindult lihegve, fuldokolva a repülő madár után, de az hol előtte, hol utána járt mindig, azonban úgy, hogy meg ne foghassa.

- Ej, ej - szólalt meg végre. - Hát így fogadtad meg a tanácsomat? Nem mondtam-e én neked, ne higgy a lehetetlenben. Nos, hát nem lehetetlenség-e az, te balgatag, hogy egy akkora gyémánt legyen a gyomromban, mint egy lúdtojás, mikor én magam is kisebb vagyok? Aztán nem mondtam-e azt is, hogy ami egyszer elveszett, azt ne keresd... én már elvesztem, engem már el nem fogsz, s ha kergetsz, legfeljebb valami mocsárba csallak magam után...

Rohonczy valószínűleg sohase hallotta ezt a bronzkorszak előtti történetet... mert különben nem kergetné a jómadarakat, akik a gyémántot elnyelték s akik lőtávolon kívül vannak már azóta.... kivált nem kergetné az »úgy hallom«, »azt mondják« s több efféle után.

A Ház ma is népesebb volt a szokottnál. A Rohonczy-ügyet ugyan másodrendűvé degradálta a zsidóügy, hanem hiszen akad még meghallgatója... Szép asszonyok a karzaton, nem annyira a Rohonczy-ügy, mint inkább a Rohonczy kedvéért ülik meg az első sor székeit. A Ház tagjai sietnek elfoglalni a legjobb helyeket. A legjobb helyek most a kormányelnök tájékán vannak, mert a mai torna hősei Tisza és Rohonczy közel ülnek egymáshoz... talán ma utoljára. Ónody tetszeleg magának abban, hogy szinte átül a kormánypártra s Falknak közvetlen szomszédságában foglal helyet. Szalay Imre gyanúsító tekinteteket vet rá helyéről...

A vízi biztosok: Tisza Lajos, Horváth Gyula zordonan könyökölnek a padban, mialatt Tisza Kálmán monoton hangon felel a múltkori interpellációra.

Úgy tesz a tárggyal, mint a budapesti tűzoltók, - hogy nekiszegezi a vízipuskáját azoknak a helyeknek, amik úgysem éghetnek el. Beszél, hallgatják. Néhány kisebb rakétát is előszed: ismeretesek ezek már mind. Szólásszabadság, képviselői jogok. Azokat elhelyezi ügyesen a maguk helyeire, mint az ügyes masamód a máslikat. Megtapsolják.

Hanem iszen nem hagyja ezt annyiban Rohonczy... Látszik, hogy nagy dolgokra készül. Tömérdek jegyzet van előtte. Az a bűnügy.

Csinos fiú és snájdig ember. Úgy néz ki, mintha éppen csak az imént szállt volna le a lóról. Rosszul beszél, idegenszerű és kellemetlen a kiejtése, amely úgy látszik a magyarok előtt, hogy tótos, hanem tulajdonképpen csak arisztokratikus.

Behunyjuk szemeinket, mintha a szendergés venne elő a száraz, szaggatott s tökéletesen rugalmatlan előadás alatt. Behunyjuk szemeinket s elfelejtjük, hogy a Házban vagyunk. Azt hisszük, a szérűn beszél valaki a cséplőknek, rettenetes visszaélésekről unalmas dolgokat, melyekbe mindig az »én« van bekeverve.

Mond sok magvas dolgot is, de ügyetlenül... A komikus forma, amelyben elmondja, elveszi élüket. Látjuk úszni az igazságot a tó tetején, de annyi a fölösleges lé, hogy szinte ki sem lehet venni...

Tisza úgy érzi magát, mintha valaki pávatollal csiklandozna az orra alatt s jóformán kéjes érzés ez neki, kellemesen mélyed bele egy röpirat olvasásába, - hanem erre aztán Rohonczy megfordítja a pávatollat s a vastagabb végével kezdi szurkálni. Tisza mindinkább izgatottabb lesz. Már-már bosszankodni kezd. Dühösen jegyezi fel észrevételeit papírra.

De Rohonczy okosan csinálja, addig beszél, míg a Tisza haragja lelohad, a Ház tagjai megéheznek, s még a karzat egy része is megunja magát. Valóban sokáig kellett várni a csattanós poénre, hogy a parlament méltósága csak akkor lesz megőrizve, ha Tisza Kálmán elhagyja helyét.

Ez már mégis sok. Az ellenzék oda van örömében. Éppen elegendő ma a Tisza nevenapjára.

Az öreg feláll. Pislog egyet előbb s azután mint Saturnus megeszi ezt a rossz fiát s kidobja a hajóból - mely a szegedi szádfalban sem akadt fel. A hajó úszni fog az édes vizek felé tovább is... Rohonczy pedig kitétetett a szárazra: hanem iszen méltóbb hely is ez hozzá: mert a maga lábán szeret járni.

A HÁZBÓL [nov. 15.]

- Karcolat -

[nov. 15.]

Félre bokor, erdő jött helyetted!

Az aluszékony delegációk után szinte égi manna egy képviselőházi ülés. A zsibongás, az élet, s a sok okos ember között a sok bolond ember. Ez az igazi. A bölcsesség is bizony csak a hóborttal szép.

A delegátusoknak is jólesik egy kicsit kiszellőztetni a fejükből azt a sok számot. Itt pedig mindég van valami csemege, ha semmi sincs, hát csinálódik. A világ egyetlen parlamentjében sincs annyi komikum, mint itt: de azért találnak annyit, mert annyian keresik...

A szegény Mezei Ernő arról panaszkodik, hogy a saktereket vízzel kínozták - s eközben maga is folytonosan a vizes pohár után nyulkál, igénybe vett beszélő organumát megnedvesíteni.

Hát ez is elég ok a Háznak a derültségre. Mert hát sehol sincs a világon annyi kedély, mint minálunk.

S míg kedélyünk van - az ördög bánja a deficitet.

De kezdjük az ülést krónikaszerűen. Legelől jönnek a csip-csup dolgok, kinevezett főispánok lemondása s új miniszterek lemondási-játéka. Igazoltatik Mészáros Nándor - amit már csak azért is meg kell említeni itt, mert olyan képviselőről van szó, akinek a neve csak ilyenkor jut nyomtatásba. Kegyetlenség volna ettől az örömtől megfosztani. Igen, oh igen! Mészáros Nándor igazoltatott. Európa csendes.

A továbbiakban kikéretnek a Háztól az Istóczy-Wahrmann féle duellum szereplői.

Valaki közbekiált: »szívesen.«

Általában tömérdek baj van a képviselő urakkal; Pázmándy Dénest meg a szombathelyi sajtóbíróság kéri kiadatni a stílusa végett.

- Ej, Dinkó, Dinkó - szomorítja az öreg Csanády. Hát nem mindig mondom, hogy kár volt neked megtanulni a bötűvetést.

Azután megindul a tisztviselők minősítéséről a vita. Azaz, hogy megindulna, ha az interpellációs könyvbe bele nem volna jegyezve a Mezei Ernő szándéka, hogy a tiszaeszlári kérdésről fog beszélni. Ki az ördög hallgatná hát most a szőke Dárday prókátort, hogy mit beszél a tisztviselői kvalifikációról. A prókátorok különben is mind száraz emberek, az egy Eötvöst kivéve. De meg aztán akárki mit mond is, az lesz, amit Tisza akar.

A Ház tagjai türelmetlenül hallgattak.

Jó szerencse, hogy elhalasztották a jövő alkalomra, s szóhoz juthatott végre a kis Mezei Ernő.

Mert senki sem lehetett olyan szívesen meghallgatva, mint ő ebben a dologban. Beszélt már fanatikus antiszemita, beszélt továbbá már az ügyben Tisza, Csernátony, egyszóval mindenféle árnyalatú ember; Wahrmann a zsidó részről higgadtan s az interpelláló szónok: Mezei Ernő.

Nem nagy ember, hanem ennél a kérdésnél határozottan a legérdekesebb szónok. Hiszen már mindenki beszélt. Amit Tisza el akart mondani, elmondta, amit pedig nem akart elmondani, elmondatta Csernátonyval. Istóczy régen kiadta a mérgét. Wahrmann is eldeklinálta, amit tudott. Ónody pedig azt is elmondta, amit nem tudott.

A legfanatikusabb antiszemiták mind beszéltek.

Most halljuk az érem megfordított oldalát. Eötvös Károly a lapokban megjelent »dadai hullá«-ban az utolsó csepp nedvet is kifacsarta ebből a kérdésből, amit a logika, kombináció és éles ész összetarlózhatott.

Okosat már nem mondhat senki, de még idegcsiklandoztatót mondhat Mezei.

Nem mondott ilyet. Nagy hévvel beszélt, úgyszólva lázzal. Átérezte, amit mondott. Mi magyarok csak nagy nemzeti kérdésekről szólva nagy pillanatokban tudunk ily nemes tűzbe jönni. S tudja isten, mégse lett vele komikus. Egyetlenegy közbeszólás sem zavarta meg a kis emberkét, ki egy fejjel látszott magasabbnak.

Csak egy kormánypárti képviselő próbálta megbosszantani, felírván egy cédulára a következő kadenciákat.

Kedves Kis
Mezei! Mis-
Kolcon a csiz-
Madiák is
Igy gondolkoznak?

Bizony szerencséje, hogy már nincsen meg a visszahívási törvény, se az instrukció.

Mert ez a beszéd nagyon meggyűjtené őkigyelmeik baját ilyen rosszkor - éppen a novemberi nagy csizmavásár előtt.

A HÁZBÓL [nov. 17.]

- Karcolat -

[nov. 17.]

Lex ad praeterita trahi nequit - hanem a tisztesség visszamehet. Úgyis keveset mozog a mai világban. A képviselőház elnöke az Arany János emlékével nyitotta meg a mai ülést, előterjesztvén a Háznak, hogy a ravatalra küldött koszorút tekintse saját maga által küldöttnek.

Ezután átmentek a napirendre, új fejszecsapással neki annak a fának, mely már annyira meg van vagdalva, hogy csak a tar gallyai vannak már meg, zöld lombot is alig hajt.

Álljunk meg itt egy kicsit.

Kossuth Lajos nemrég csonkán közlött levelének van egy kiadatlan része, mely a magyar dzsentriről szól. Szomorúan emlékezik meg ezen osztály pusztulásáról, mely szerinte sok századokon át a magyar nemzet hátgerincét képezte. Pedig még a ráknak is a hátgerince a java.

Nem tudom, miért lett volna tapintatlanság a levél e részét közölni, kivált e pillanatban, mikor megint a dzsentri fejére mér egy nagy csapást a tárgyalás alatt levő törvényjavaslattal Tisza. Az a Tisza, aki azzal tetszeleg magának, hogy ő az utolsó fény, melyet a magyar dzsentri ravatalára vet az új idő.

Nemhogy konzerválnánk a pusztuló osztályt, amennyire lehet, hanem ellenkezőleg, magunk tartunk hajtóvadászatot ellene. A megye az utolsó szárazfedél, ahová elvonult az eső elől, onnan is kiűzzük, kifüstöljük.

Nem marad neki szegénynek más, mint csak a kataszterség.

Ha már semmivé tettük, ne tegyük legalább nevetségessé.

A szőke előadó, Dárday, persze, hogy a fejét rázza az ilyenekre. Európai eszmékkel szaturált fej, s valószínű, hogy a vére sem kék, dacára annak, hogy a dárda antik fegyver. Szinte kéjeleg a tudatban, hogy az idő kerekei dübörögnek s agyontapossák a régi institúciókat s hogy ő is benn ül a kocsiban. Az ugyan egy cseppet sem aggasztja, ha Németh Berci utánuk kiabál, hogy: Hohó! Megálljatok, gyerekek! Nem úgy van ez a dolog! Lassan a testtel, azt mondom! Hagyjatok már legalább bennünket meghalni, meghalni a régi módra.

Szép és okos beszédet mondott Berci bácsi - de a kerekek csak tovább dübörögtek.

Gruber János uram, Grünwald Béla és Irányi Dániel beleszóltak ugyan, de bizony ez sem használt semmit, mert Tisza Kálmán megpattogtatta az ostorát - s megtörtént, odajutottunk, hogy ezentúl nálunk a nemesembernek is tanulni kell - mikor már nincs miből.

A miniszter úr azonban mégis fennhagyta magának, hogy egyes esetekben kivételt tehessen: azaz kinevezhesse okosokká az ostoba embereit.

A T. HÁZBÓL [nov. 21.]

(Karcolat)

[nov. 21.]

A szőke előadó ott ült még ma is az emelvényen - s most már részletenkint akasztották a vármegyét.

A lélekharang egyszer sem kondult közbe, csendben haldokolt. Még sok szót sem vesztegettek rá; mintha nem is lenne prédikációs halott, csak úgy futva sikamlottak át a tisztviselők minősítéséről szóló törvényjavaslat részletein. Csak néha hangzott fel... »felállni!« - s a mamelukok felállottak, mint valami automaták, ha a rugót megnyomják.

Tisza kevélyen nézett végig ilyenkor a gárdáján. Ott vannak egytül-egyig, bokrokat, gruppokat képezve, mint valami ültetményes kertben művészi kézzel összehozva a mamelukok.

Tisza háta mögött a nagy Kőrösy szundikál. Nagy öröme telik benne, hogy ő a ház legigénytelenebb tagja s mégis az első padban ülhet. A kegyelmesnek első pillantása őreá esik, ha hátrafordul: olyan ő tehát, mint a hegyorom, mely abban az előnyben részesül, hogy a nap első sugarai érintik.

Széchenyi Pál gr. az új miniszter elegáns alak s kivált csinos fej; de minden mozdulatán meglátszik a szeminárium. Mikor kezet fog Tiszával, teste szabályos félkörbe görbül, gvárdiánszerű mosoly ül ki az ábrázatára s szinte várjuk a szájából, hogy »et cum spiritu tuo«.

Széchenyi háta mögött Hunyady László ül; nagyszerű magyar arc, míg meg nem szólal - azontúl, ha a szemünket behunyjuk, valóságos német Kammerdiener, - Móricz Paliba oltva.

Jó, hogy eszünkbe jut Móricz. Hol, merre van? Ahon ni, a harmadik padban, a centrumban Jókaival diskurál. Vajon miről beszélgethetnek ketten együtt? Jókai élénken kérdezősködik valamit. Nem csoda! Jövő regényének, mint halljuk, Kőbánya lesz a színhelye.

A szélső jobboldalon Csernátony Lajos könyököl. Rokonszenves arca az oroszlányéhoz hasonlít. Nyugalom ömlik el rajta, s a dér, mely haját megcsípte, csak érdekesebbé tette.

Szeretettel mereng a szélsőbal padjain, mintha kanárimadarai volnának - akik neki énekelnek.

Amikor azonban a saját pártbeliei beszélnek, lassan-lassan morozussá lesz. Jó szerencse, hogy ott van Láng Lajos, aki fölmelengeti - a »Nemzet« ügyeivel.

A folyosón most is többen vannak, mint a Házban. Ha az embernek a magyar képviselőházról alapos ismertetést kellene nyújtania valami külföldi előtt, azt kellene mondani:

E ház két részből áll. Egy teremből és egy folyosóból.

A teremben beszélnek az emberek pro és kontra, a folyosón aztán komolyan cselekesznek. Azaz tárgyalják e beszélgetések következményeit. Párbajokat intéző bizottságok székelnek ott cigarett-füst mellett. Segédek lótnak-futnak, hírek kolportáltatnak és lanszíroztatnak.

A képviselőház mellékhelyiségei még: a »Kék macska« és a megyeri erdő.

Ma a Bartók-Verhovay párbaj-ügy volt a beszélgetés tárgya - mialatt egy másik új párbaj csírájában nőtt. Mert párbajnak lenni kell mindég. Ott öntözgette a gyenge plántát vagy öt ember a könyvtár-szekrények mögött összebújva, s azok között kettő a született szekundánsok közül.

- Lesz valami az esti lapokban? - kérdi egy hírlapírótól két nagyon kíváncsi honatya. - Remélem nyilatkozni fognak a Bartók segédei is?

- Igenis nyilatkoznak - mondja a zsurnaliszta -, de csak két év múlva fogják hozni a lapok.

De most már térjünk át az ülés részleteire. A legérdekesebb volt az eleje és az utolja.

Az elején egy kérvényt jelentettek be a zsidó emancipáció ellen, az utolján pedig benyújtotta a kormány az írói tulajdonjogról szóló törvényjavaslatot.

Az volt az eleje s a vége - biz a közepe el is maradhatott volna.

A T. HÁZBÓL [nov. 21.]

(Karcolat)

[nov. 21.]

A Ház órája félegyet mutatott, midőn az ülés bevégződött, befejeztetvén a tisztviselők minősítéséről szóló törvényjavaslat. Tisza, miután megette most már körmöstül a vármegyét, hazament ebédelni. Ekkora gyomorról még nem tett tanúságot senki.

Hanem a fiskálisokra már nem volt étvágya - ami természetes is, hamar elunja az ember azt, amit nagyon fogyaszt.

A fiskálisoknak nem kell denique gyakorlati vizsgát tenni.

- Mert azoknál - mondja az elnöki székhez támaszkodó Jókai - az az ártalmas, ha minél többet tudnak.

Ügyes dolog volt a Tisza Kálmán tegnapi megjegyzése a községi nótáriusokra, akik az érettségi vizsgát akarják kvalifikációnak. Igen derék dolog ez - úgymond -, hanem van benne egy kis hiúság is! Ha a községi jegyzők érettségit tesznek, hova legyek én akkor a főispánjaimmal?

S így maradtak a derék községi jegyzők a négy eleminél.

A Wahrmann és Istóczy párbaj tetteseit mintegy három nap előtt kiadatni kérte az illetékes bíróság a képviselőháztól.

A t. Ház furcsa helyzetbe keveredett.

Hogyan adja ő ki - teszem azt - Wahrmann Mórt, mikor maga a »Ház« határozta el zárt ülésében, hogy meg kell verekedni?

S azonfelül még egy forma-vétség is történt. A törvényszék Hollósy Károly kiadatását is kérte.

Hollósy Károllyal ritkán történik valami. Régóta szeretné már, ha emlegetnék, tesz-vesz, lót-fut már évek óta, de minden igyekezete mellett sem sikerül neki szerepelnie.

Belefáradt a dicsőség hasztalan kergetésébe s fogta magát, elhatározta, többet meg sem mozdul, nem vesz részt semmiben, nem ártja bele magát semmibe.

S íme, az első párbajnál, amelyben részt nem vesz, a törvényszék őt is kikéri a Házból.

Hollósy Károly, ámul-bámul s telekiabálja a folyosót, hogy hiszen ő nem volt se szekundáns, se semmi annál a párbajnál, micsoda violencia hát, hogy mégis kikövetelik?

S Hollósy Károly ez aproposnál fogva csakugyan hírre vergődik. Mindenki róla beszél.

- Hallottad-e Hollósyt? Hogy jut oda Hollósy? Hallatlanul felületesek ezek a bíróságok- akár a miniszterek! Hja, hiába, csak egy jó törvényszék van a világon... a »tiszaeszlári«. Szegény Hollósy, még talán el is ítélik. Magyarországon minden valószínű. Pedig nem volt ott, csak a lovai, akik kivitték a szekundánsokat.

A jószívű Mezei Ernő, mialatt a mentelmi bizottság tanácskozik ez »idegfagyasztó« ügyben, valóságos trémákat áll ki. Mezeinél már csak két jobb szívű ember van a Házban: Jókai Mór és Törs Kálmán; ezek képesek volnának még a légycsapó eltörlését is behozni. Mezei, mondom, drukkol és szorongatásokat áll ki a fajbeli Wahrmann és az ártatlan Hollósy miatt.

- Mit gondolsz, kérlek - kérdi Horváth Gyulától -, Hollósyt tán csak nem fogják kiszolgáltatni?

- Azt hiszem.

- De mit fognak mondani?

- Hát még nem tudod? - kérdi Horváth Gyula nagy szemeket meresztve. - Téged adnak ki helyette! Mert csupa antiszemiták ülnek bent a »mentelmi«-ben.

- Hüm, ühüm! - nevetett fel Mezei. - Te mindig tréfálsz.

- Hanem egy föltétel alatt kiszabadítlak. Ha prenumerálsz az Ónody könyvére.

- Mire való lenne az nekem?

- Furcsa kérdés! Már Wahrmann is aláírt ötven díszpéldányt.

- Aztán mire neki ötven?

- Hát csak úgy... szalonnát fog beléjük takargatni.

Ilyen külső diskurzusok szépítik meg a belsők ürességét a Házban, mert a külső olyan belső, amilyen hiábavaló a belső.

Ami okos dolog történt, az mind a Csanády bácsi fejéből kerekedett. Olyan pompásan mosdatta az átellenes oldalt, hogy a nagy Kemény Gábor nem állhatta, hanem átjött a szélsőbalra s leült Irányi Dániel mellé csevegni.

Arról a helyről, ahol én ültem, nem lehetett ugyan észrevenni ki ül mellette, hanem az Irányi szörnyű ásításairól könnyen kikombinálhattam, hogy kivel beszélget.

APRÓSÁGOK

[nov. 22.]

»Hazafi (Veray) klub.« Ezen a tituluson antiszemita pártot alakítanak Ónodyék. Benne van Imre, Istóczy, Dessewffy Kálmán, Lázár Lajos és a kis Meszlényi, akiről azt mondta Tisza, hogy lehet belőle valami - ha megtanul előbb öltözködni.

S az a furcsa, hogy ezt éppen Tisza mondta - György Endre előtt.

*

Ki írta ezt? (Találós mese). Az országos »apátia« iránti kesergés mondolatai már annyi tintát ittak, hogy feketére puffadtan hánykódnak az oppozicionális vezércikkek »elposványosodásának« felületén. Ami pedig a Tisza hazaárulását illeti, no hát annak hangoztatására az ellenzéki Bálám már csak Félegyházának képviselőjét tartja illetékesnek. Ideje volt tehát, hogy egy új jelszó teremjen. S hogy ez a tulipán a Pesti Napló területén virágzott ki, az ismét rendén van, miután neki van legnagyobb érdeme a pártjából harsogott előbbi harckiáltások gégesorvadásának és tollhektikájának előidézésében...

Láng Lajos: - Ejnye! mintha hallottam volna már valahol ezt a mondatot.

*

A Ház elnöke azzal fenyegetőzött, hogy a megrovás helyett sokkal hathatósabb eszköz lenne, ki nem fizetni az absensek napidíjait.

Ábrányi Kornél: - Íme! Végre egy ember, aki ismeri az életet is és az embereket is!

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

nov. 23.

Harc és háború - intra muros et extra.

Odabenn meg se gondolva, hogy gyenge üvegből van a háztető, már nemcsak kővel dobálóznak, valóságos Osszákat és Pelionokat dobálnak egymás fejéhez a hazamentő titánok. I. Napoleon, a földi hadisten világverő hadainak vasléptei alatt dübörög a föld Jenánál, Wagramnál, Austerlitznél; formálódnak a carré-k, nyomulnak előre a colonne-ok, mialatt az ágyúk érctorkainak szörnyű zenekara bömböl hozzá kíséretet: kavarognak a füstoszlopok, melyeknek sötét méhében fel-felvillan a földi mennykövek sokaságának sápadt tüze, amint a pattantyúkat elsütik...

Az már bizonyos, hogy nagyszerűen tudja adni a csatát Németh Albert. Kommandírozza a nagy Bonapartét, Blüchert ide-oda, meg a hadsereggé szervezett fináncokat, erdőkerülőket és a Waldmajort, hogy szinte tűzbe jön a hallgató s egész elfelejti, hogy békés tanácskozás kedvéért van itten, olyan verekedhetnékje jön.

Jaj, nem csoda! Hadsereg-szervezés van, és a tisztelt Ház bele akar beszélni, amihez pedig semmi köze. Felségjog az egész, a népek köszönjék meg, hogy legkegyelmesebben megengedtetik nekik odaadni gyermekeiket »schätzbares Material«-nak s ha verejtékes garasaikat puskaporra elfogadják.

Ki is fejtette azt bőven és alaposan Pulszky Ágost - az észjog tanára az egyetemen -, hogy a magyar nemzetnek magyar hadsereghez nincsen joga, abszurdum az, s ő azt el nem ismeri.

Pulszky Ágost k.k. lajdinant úr nem ismeri el a magyar nemzet jogát egy magyar hadsereghez s tiltakozik ellene.

Mikor ezt a kis Pulszky Gusztit látom az öblös szájával, mindig azok a zöld gyepen legelésző apró, puha sárgamolyhos kis libák jutnak az eszembe, melyekkel szakértők véleménye szerint bizonyos körülmények között oly kellemes érzés az emberre a - fogát kipiszkálni.

Hej, ha ott lett volna ezen az ülésen az öreg Deák Ferenc, a Háznak micsoda derültsége között piszkálta volna ki a fogát a k.k. lajdinanttal, az észjog professzorával az egyetemen, vitéz és tudós Pulszky Gusztival...

Így csak Mocsáry mutatta ki, hogy Ágost úr, amikor így beszél, voltaképpen Magyarország államiságát tagadja, s Herman Ottó vágott oda neki, hogy mit gondol: hogyan jöttek be az országba a magyarok ősei: úgy-e mint szegény vándorlegények, avagy mint ugyancsak önálló külön magyar hadsereg?

Lőporszaggal, vigalommal volt tele a levegő. Nem engedjük a magyar fiúkat cserepárok közé sorozni! A mi zászlóaljainkat ne vigye Óperenciába senki! Csak Ráday, a honvédminiszter mosolygott a téglaszín bajusza alatt, gondolva magában: »lármázhattok ti, mikor már ott is vannak.«

*

A diplomaták karzatán a csata tartama alatt tűnt föl egy boltozatos kopasz homlok, hosszú szakállal.

- Nini, Klapka! - suttogák erre-arra, - no, az már csakugyan komoly jele a háborúnak.

- Már hogy volna Klapka - mondá egy tapasztalt honatya -, nem látjátok, hogy mellette van Péchy Jenő?

Amint aztán ki is derült, hogy nem Klapka volt az, de valami rézcsőkereskedő Glasgowból.

*

A nagy háborúság közepette csak a Helfy Náci feje képezett kivételt. Olyan volt, mint háborgó tenger közepén a sziget, - persze olyan sziget, amelyen kevés már a pálma. Szépen, nyugodtan fénylett a homloka, mint a Salamoné, míg egyszer csak szépen lekonyult.

- Ni, Náci elaludt! Az istégbáró, el biz az. Elaludt, éspedig - a Mocsáry beszéde alatt.

- No, ni, nem hiszem - mondá ott valaki -, hogy ez a Náci nem célzatosságból aludt el. Tudjátok, ezek a szélsőbal vezérei titokban mindig agyarkodnak egymásra.

Tehát még egy oly csendes, békés momentumban is, aminő az álom, ki volt fejezve a mai harcias napon az ellenségeskedés.

*

De hát még a folyosókon!

Herman Ottó, amikor a csatáját bevégezte odabenn, kiszaladt a korridorra s ott fogdosta az aláírásokat a következő indítványhoz:

»Akasztassék az országházára egy tábla, következő felirattal:

Itt minden fél órában friss párbajsegédek kaphatók.«

*

A büfé körül nagy csődület esett. Általános megbotránkozás között mutogattak egy zsurnaliszta képviselőt pénzért. Abban a veszedelmes gyanúban szenved a szerencsétlen, hogy e héten még nem volt párbaja.

Nagy nehezen sikerült a fölháborodott tömeg markából kimenekülnie Nina kisasszony védszárnyai alá.

*

Horváth Gyulát, akinek félbe kellett hagyni a vízszabályozást a Tisza körül, hogy a veszedelmes napok alatt mindig kéznél legyen egy slágfertig gavallér Tisza körül, a tegnapi ádáz párbaj alkalmából így támadta meg egyik kollégája:

- Hát te vízontó, te Budapestre vért jársz ontani?

S ő még mosolygott hozzá, a bősz szörnyeteg.

*

Polónyi Gézának fekete selyemkendővel van felkötve a balkeze.

- Szörnyen restellem - mondá. - Valami ostoba szemölcsöt vágott ki a karomból a doktor, s most mindenki gúnymosollyal néz rám. Azt hiszi, hogy már én is - gyerek lettem.

*

Nevezzük X-nek, mert nem akarnók, hogy bolondjába még kihíjon.

Tehát X-ről az a fáma, hogy amíg iskolába járogatott, mindig szekundába pónálták. Mondták is a professzorai, hogy sohase lesz ebből semmi.

És mégis lett belőle valami. A professzorok szamarak, nem tudják, hogy predestinációja van még a szekundának is.

X. tisztelt barátunk foglalkozására nézve - szekundáns.

A T. HÁZBÓL

(Karcolat)

[nov. 24.]

Holnap fog Tisza felelni Mezei Ernőnek! Ez az újság! A nagy gyerekek úgy fogadták ezt a hírt, mint a kis gyerekek szokták, mikor véletlenül kitudódik a konyhatitok, hogy »holnap tejberizskása lesz«.

Nincs most más kérdés - csak a zsidó kérdés. Minden más dolog unalmas! S ez jellemzi szomorúan az időket s főleg a T. Házat.

Ma mégis a »vöröskereszt«-ügy uralkodott a kedélyeken. Herman Ottó nagyon is nekiugrott, bár alapjában igaza van.

József császár is azon kezdte valamikor, hogy ha Magyarországot germanizálni akarják, a magyar nők szellemét kell előbb megmérgezni, mert amíg magyar anyák lesznek, addig mindig lesznek magyar férfiak is.

Jól volt kigondolva ez a politika, mely mellett kilátásba volt helyezve, hogy száz esztendő múlva németül fognak beszélni a szegedi tanyákon.

Gyanús... nagyon gyanús história ezek a »vöröskereszt-egyletek«.

Gyanúsak pedig leginkább a származásuk s kissé a természetük miatt is.

Aztán a magyar ember nem szereti, ha hozzányúlnak a feleségéhez.

A katonát... az osztrák katonai szellemet átplántálni a magyar nők szívébe, beadogatni azt nekik apródonként a hiúság labdacsaiban, ez nagyon meggondolandó dolog, ebből jó sohase lehet, de rossz lehet belőle... Márpedig ilyen célzatok látszanak.

Ami azonban a lutri elleni kifakadásait illeti Hermannak, ebbe már be kellett volna nyugodnia. Ez már azzal jár. A ferbli ellen se szóljon, mert az nemzeti játék - s a Hatvani utcai kaszinó is csak éppen ezért nemzeti.

Hevesen, de nemesen, hévvel beszélt. Láttuk, hogy átérezte, amit mondott, igazi hazafiság sugározott szavaiból. De hasztalan. Ott volt Tisza, a legügyesebb masamód, ki (talán ügyetlennek találván a Hegedüs Sándor ötletét szocialisztikus eszméket vetni Herman szemére) hirtelen felöltöztette a javaslatot a humanizmus ruháiba. A mamelukoknak persze hogy tetszett.

Még Jókai is igyekezett kiérdemelni mára a Tisza megelégedését s a szegény Szalay Imrére rápörköl, hogy mit hivatkozik a történelemre, ha sohasem olvasta?

- Ha olvastam-e? - morogja Imre dühösen a mellette ülőkhöz. - Többet mondok. Már csináltam is történelmet.

- Mikor, te Imre?

- Hát a löllei konferencia kutya?

Még egy komikus - de alapjában az egész országot megnyugtató - kijelentés is történt.

Hegedüs Sándor kinyilvánította, hogy a késő századok előtt ő elvállalja a felelősséget a mai politikáért.

Hát kell-e még több?

S még ráadásul tejbe-rizskása is lesz holnap.

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL

- nov. 25.

Simor kontra Haynald volt ma a napirenden. S a régi hagyományok fölelevenítésével, mikor az egyház nagyjai fejükön sisakkal, mellükön páncélinggel, kezükben karddal álltak ki a csatasíkra: a bíboros két főpap is vasban jelent meg az arénán. Vas-útban tudniillik.

A dolog facitja az, hogy minekutána Kalocsa is kapott szárnyvasutat: dukál Esztergomnak is. Mert az mégis erős vétség lenne a hierarchiai szubordináció ellen, hogy az ország második főpapjának legyen vasútja, első főpapjának pedig ne legyen.

Ennélfogva Horánszky Nándor amellett plaidiroz, hogy micsoda dolog az, a legrövidebb kurtavassal csatolni Bécshez Budapestet, Bián, Bicskén, Tatán keresztül Szőnynek, mikor már úgyis annyi látható és láthatatlan füzérekkel van hozzákapcsolva, - legalább hosszabb legyen az a lánc vagy tizenhét kilóméterrel s haladjon szépen a Duna mellett Esztergomnak, azt kívánja a szimmetria is, levén a Duna közvetlen balpartján úgyis vasút, illő tehát, hogy közvetlenül a jobb parton is legyen.

De ha már olyan erőnek erejével ellenzik a hármas paralelszalagot, t.i. magát a Dunát, az osztrák vaspálya jelenlegi vonalát és az általa javallottat: legalább egy szárnyvonalat csináljanak a buda-szőnyi vonalhoz Esztergomnak, mert ott a prímás és ott a kőszén.

Kemény Gábor meg is ígérte, hogy módját ejti ennek a dolognak. Hogy mikor? azt nem tudja uram de tudta helyette Németh Albert, hogy »majd úgy a választások előtt.

A közlekedésügy miniszterének nyilatkozatára Tisza is ráadván a szentesítő klauzulát - ami nélkül miniszteri nyilatkozat nem ér egy fakovát -, a ház megnyugodott, s át lehetett térni a - tejbe-rizskására.

*

Azaz hogy egy kis appetitórium következett előbb.

A kérvényi bizottság jelentését terjeszté elé az előadó Berzeviczy Albert. A kérvényi bizottság, természetesen, indokoltnak találta, hogy a belügyminiszter az egri érseki nyomdában készült zsidóellenes nyomtatványokat, minők »A tisza-eszlári vértanú leány és az ó-hitű zsidók«, az »Esztergom« című lap néhány számát s holmi fölragasztásra szánt apró tömpölyöket - ahogy a nép a stemplit nevezi -, melyek épületes jelszavakkal és verseményekkel vannak ellátva, rendőrileg lefoglaltatott. Ezt a fölfogást tolmácsolta most Berzeviczy.

De Polónyi Géza a szélsőbalon nem így gondolkozott. A kérvényi bizottságban benyújtott egy kilenc rőfös ellenvéleményt, melyben nyomról-nyomra kimutatja, hogy amit a belügyminiszter ez esetben csinált, az olyan tökéletes törvénysértés, hogy esztergályozni se lehetne jobbat. Az 1848-i sajtótörvény csak a sajtó-bírónak adja meg a jogot, hogy valamely nyomtatványt lefoglalhasson. Ítélet kell ahhoz, nem megy az csak úgy hűbelebalázs módjára; mert itt nagy principium forog szóban, a sajtószabadság. A belügyminiszter abban a közösügyes taposó-malomban jól megtanult taposni, mert a sajtószabadságot, a minden más szabadságok biztosítékát taposta meg. Mit tudja ő, hogy mi volt azokban a lefoglalt nyomtatványokban. Lehet, hogy biz azokban sok csúnya, gonosz, veszedelmes dolog volt. De hisz a sajtótörvény az ilyenekre is megadja az orvosszert; mért nem alkalmazta azt a kormány?

Polónyi szépen, hevesen, tűzzel beszélt. Elmondta, hogy akik ezt a mi sajtótörvényünket csinálták, azok közül már csak az egy Kossuth Lajos él. Batthyány Lajos, Eötvös József, Szemere Bertalan, Deák Ferenc stb. közöttünk nyugosszák a boldogok álmát.

Ezt azonban Lükő Géza nem hagyta szó nélkül.

- Itt közöttünk - úgymond - senki sem aluszik, kivéve az egy - Göndöcs Benedeket.

*

A Polónyi beszédének voltak igen ügyes részei. Ilyen volt, például az, ahol fejtegette, hogy a zsidóellenes zavargásoknak oka nem azokban a lefoglalt röpiratokban rejlik; de igenis ott rejlik abban a propagandában, melyet a miniszterelnök oly sokáig engedett pártjában burjánozni, míg az mély gyökeret vert, s elterjeszté terebélyes koronáját, s Tiszának csak akkor jutott eszébe föllépni ellene, mikor már az egésznek az ellenzék nyakába vélte varrhatni az ódiumát. Odáig melengette, ápolgatta.

Tisza elég röviden válaszolt. No bizony - úgymond -, hát lefoglaltak egy-két nyomtatványt; de máskülönben senkinek sem lett semmi baja.

Hát hisz nem is kellene egyéb, mint hogy egyúttal föl is akasztatott volna vagy egy tucat embert - rendeleti úton, a Ház utólagos jóváhagyása reményében: Mert arról nincs kétség, hogy a többség ez esetben se tagadta volna azt meg tőle - olyan csekélység miatt.

*

A nagy Győzőt is volt alkalmunk hallani: Istóczyt.

Mit? még arra mer hivatkozni a kormány, hogy a salus reipublicae suprema lex? Az ám, az ángyuk térgye! Nem a salus reipublicae, a salus judeorum tinálatok a suprema lex! Ha a kormány magaslatán állana a föladatának, nem azt az egynehány antiszemita füzetecskét, de a zsidó és a zsidók szolgálatában álló sajtót üldözné. Miért nem jutott a kormánynak eszébe üldözni az Ubryk Borbáláról szóló rongyfüzeteket, amikben olyan alaposan van letéve a katolikus vallás?

Az meg már egyenesen ostobaság, amit a szélsőbal mível. Rosszallását fejezni ki a kormány eljárásának, hogy némely nyomtatványt szimpliciter konfiskált; de egyúttal azt mondani, hogy azok a nyomtatványok azt megérdemelték... Hol itt a logika?

Őneki egészen más, határozottabb határozati javaslata van. Ugyanis mondja ki a Ház, hogy a zsidók elleni elkeseredés nem az antiszemita sajtóból, de a zsidók visszaéléseiből következik, s intézkedjék, hogy a zsidók kellő korlátok közé szoríttassanak.

Ez aztán legalább radikális kúra lesz.

*

Denique addig-addig disputáltunk, míg egyszer csak azon vettük észre magunkat, hogy ránk virradt a két óra.

A vita koránt sincs még befejezve. Beszélni fognak még sokan, köztük Szederkényi, Irányi, Szilágyi Dezső.

A tejbekása pedig holnapra marad, mert Pauler is kikopott az időből s föl nem tálalhatta a kis Mezeinek, aki pedig már egy hét óta se nem eszik, se nem iszik erre a jó falatra vártában.

*

A folyosókon is antiszemita szellemmel volt tele a levegő.

Meszlényi Lajos, a szélsőbal fejérmegyei új akvizíciója röpített szárnyra egy adomát. A »Bolond Istók« sokat adna érte, ha ő közölhetné először - illusztrálva. No, de az ilyenekben nincs kollegialitás, s mi vérző szívvel ugyan, de kénytelenek vagyunk őt megelőzni vele.

A vaáli kocsma előtt megáll egy bicskei fuvaros s belép az ivóba. Azaz belépne, de alig tudja hová tenni a lábát; ott hemzseg a földön sűrűn vagy kilenc darab apró gyerek, mint a macskakölyök.

- Ajnye, Dávid szomszéd - kérdi a korcsmárostól -, e mind a maga gyereke?

- Mind biz a, János gazda.

- Derék! Aztán - mind meghagyja?

A MAI ÜLÉS

- Karcolat -

[nov. 25.]

Fél egyre mentem a »Ház«-ba. Síri csend a folyosón és szivarszag. Lépteim kísértetiesen kongtak végig, tompítva kissé a szőnyeg által.

A kapus ábrázatán is némi izgatottság, az ajtónállók úgy odaszorulnak a szőnyegbejáratokhoz, mint a hallgatódzó szolgák a színdarabokban. Valami nagy dolog folyhatik odabenn...

Egy lélek sincs sehol. Üres a büfé is. Minden ki van halva, mikor a Ház eleven. Képzelhetetlen helyzet ez. Mintha a tagokból minden vér odagyűlne a gége körül.

Ez egyszer a kis Berzeviczy Albert volt a gége. Ő állt az előadói székben s szórta a mennyköveket a sajtó rakoncátlanságai ellen - más szavakkal: hadonászott Tisza mellett.

Berzeviczy különben igen rokonszenves fiatal alak, szép hanggal. Valóságos zsebkiadása Láng Lajosnak. Csakhogy még nagyon szépirodalmiak a beszédei, mint ahogy túlságosan politikaiak a novellái a Fővárosi Lapokban.

Határozottan csinos s jól meg van kötve a nyakkendője, - kár, hogy Tisza igazítja a csokrát. Hamar lesz belőle főispán, - ha ugyan a klíma, amelybe került, nem válik zordabbá, úgy, hogy a dér idejekorán meg nem csípi.

A mai érdekes ülésre pedig szolgáltatta az anyagot tekintetes Heves vármegye. Bis repetita placent. Heves már egyszer valaha majdnem megbuktatott ilyen dologgal egy belügyminisztert, Wenckheim Bélát; hátha most jobban sikerülne. Meg kell próbálni. Néha a kapanyél is elsül.

El is sült annyira, hogy Polónyi Géza legalább elmondhatta zsíros kálvinista hangján Eötvös Károlynak egyik anekdotáját, amit az valahonnan a vidékről hozott.

Hangzik pedig ez az adoma ekképpen.

Kérdezik a parasztot, hogy:

- Hej, földi, ütik-e már kendteknél a zsidót?

Az a félagyarára fogja a pipáját s azt mondja vállát vonva:

- Hát már mért bántanánk a szegény fejét? Nincs abból semmi haszon.

- Semmit se hallottak volna kendtek?

- De bizony hallottuk, hogy, aszongya, valahol a Tisza tájékán vérét vették volna valami ártatlan keresztény lánykának - de nem tudhassa az ember: igaz-e?

- Errefelé hát nem haragusznak ugye a zsidóra?

- Ami azt illeti, haragszunk biz mi, hogyne haragudnánk, s agyon is ütnénk őket sorba - ha nem félnénk az uraktól.

- És ugyan miért félnének az uraktól?

A paraszt gondolkozóba esett, megmondja-e, vagy sem, de csak mégis megmondta:

- Nem egyébért biz mi, mint azért hogy ha mi agyonütjük a zsidóságot - akkor aztán az osztozkodásra kerülne a sor.

- Nos aztán?

- Akkor aztán előállnának az urak és az osztozkodásnál azt mondanák: Félre paraszt!

- Hm! Nagy bolondok kendtek...

- De még nem eddig van. Az osztozkodás után következne az akasztás.

- Hát az bizony úgy következne.

- És akkor megint odaállnának az urak s azt mondanák: Elő paraszt! Mi ütnénk agyon a zsidókat, ők osztoznának a vagyonukon, s mi kerülnénk a hóhér keze alá.

Ezt akarta elmondani Polónyi s el is mondta derekasan föleresztve azt elöl-hátul olyan paprikás lében, hogy Tisza csak úgy prüszkölt tőle s izgatottan jegyezte a súlyosabb mondásokat.

A mamelukok tűkön ültek; általános volt a fészkelődés. Hegedüs Sándor belébeszélt.

- Ne türelmetlenkedjék, Hegedüs úr, - kiáltott feléje Polónyi -, majd áttérek önre is mindjárt!

Ezentúl aztán nyugodt is lett, de Polónyi nem tartotta meg szavát s rá nem tért derék Hegedüsünkre.

- Hát én hol következem? - dünnyögé az a beszéd végeztével lehangoltan.

- Abban voltál te benne - véli Jókai -, amit németül mondott.

Mert Polónyi egy egész német citátumot is belevegyített a beszédébe, ami egészen zavarba hozta a gyorsírói asztalnál Maszákot és Antalikot. A nagy Pázmándy Dinitől kérdezgették, hogy micsoda nyelven van az? Az se tudta megmondani.

Polónyi után Tisza beszélt. De hát, én istenem, mikor nem beszél Tisza?

Olyan ő, mint az alumneumok étlapjain a kása. Mindennap ott van, sőt amikor nincs ott, akkor is ott van valami alakban.

A tisztelt »zsarnok« úr igen szelíd volt s igen jó vicceket mondott, Kevés pataki diák tud különbeket.

Azt mondja, hogy ő ennek a hevesi kérvénynek tulajdonképpen nagyon örül (hiszi a piszi!) mert ha ez nem lett volna, Polónyi nagy beszédje elveszett volna az utókorra nézve - s hogy a magyar nép józanságát ő is bámulja a népben, de nem a képviselő úr szavaiban. Egy kicsit viccel, egy kicsit fenyegetőzik s egy kicsit ravaszkodik. Különben a Ház bölcsességére bízza az - ügy eldöntését.

S a Ház bölcsessége nyomban is kitör a merengő Móricz Pál szájából.

- Fölmentjük! Éljen!

A miniszterelnök pózba helyezi magát s Lendvay-léptekkel hagyja el a termet, - hadd helyezzék vád alá.

Dörgő éljenzés kíséri ki. - A mamelukok arca tündöklik. Ónody pisszeg. Hoitsy Pali elborult homlokkal nézi, Wahrmann viccel, Pauler pedig összerázkódik - s arca fölveszi a természetes színt, mint az iskolás gyereké, mikor a preceptor eltávozik.

A kinyíló ajtón pedig, amelyen Tisza távozott, hűvös légáramlatban beszól a Deák szelleme:

»Ahol a Hatalom beül az Igazság székibe, ott bizonyosan nincs odahaza a Törvény.«

*

Különben komédia az egész. Az utolsó felvonása holnap lesz.

A TISZTELT HÁZBÓL

Karcolat

[nov. 27.]

A honatya urak ugyan nekidurálták magukat a dikciózásnak. Minden arra mutat, hogy nem lesz annak se vége, se hossza, míg a kis Jézuska aranyos korbáccsal széjjel nem kergeti karácsony estéjére. Már a vasárnapot sem respektálják, az istentelenek. Hiába emlékeztetett a kis Fenyvesy a jegyzői szószékből (mert a nagy Fenyvesi - ohne y - ott ül a gyorsírói kis asztalnál), hogy mi van a tízparancsolatban: »a szombat napot megszenteljed.« Még az se használt, hogy szegről-végről ő is hírlapíró, akiknél az most a jelszó, hogy »vasárnap nem dolgozunk«. Az iránt a nyomatékos érv iránt is hideg volt a Ház kebele, hogy neki vasárnap bejelentett vizitjei vannak, azokat ő el nem mulaszthatja holmi országos ügyek miatt. Azért a Ház mégis ülést tartott vasárnap, hogy a hevesi kérvényt elintézze s hétfőn a költségvetés labirintusába merülhessen nyakig.

De ott a nemezis! Azért sem lett belőle semmi. A hevesi kérvénynek mára maradt a farka, és az olyan hosszúra nyúlt, hogy szinte kilógott az ülésből. Alig maradt egy kis hely a várva-várt válasz számára, melyet az igazságügyminiszter a tiszaeszlári ügyben már egy hete hogy sikertelenül erőlködött megadni.

Künn a folyosókon nagy a sürgés-forgás. Híre jár, hogy a dinamit duellumra hítta ki az aludttejet. Hoitsyról van szó, aki a fáma szerint véres elégtétel-adására szólította volna föl a képviselőház elnökét, Péchy Tamást. Herman Ottót és b. Prónay Gábort gyanúsították a kartell megvitelével.

- Nos, mi újság? - kérdik Herman Ottót.

- Semmi - felel ez zordon és elfordul.

- Nos, mi újság? - kérdik Prónayt.

- Semmi - felel ez nyájasan és elfordul.

No, most már bizonyos, hogy kihítták az elnököt.

Erre aztán folyt pro et contra a débat. Ez nem járja! De bizony járja! - A választott népképviselők választott elnöke a legelső választott tisztviselője a nemzetnek; abba nem lehet csak oly rövid úton belelőni! - Hát ne gorombáskodjék! - Nem gorombáskodott! - De gorombáskodott! Mit mondott? - Azt, hogy amit Hoitsy mondott, abszurdum. Ezért abszurdum verekedni: mondtak itt már ennél nagyobb sértéseket is vérontás nélkül. - Annál rosszabb! - Az országgyűlés elnöke az első ember a király után, - annak sok szabad! - De nem minden! - Nem is mondott mindent, mondhatott volna többet is! - Ugyan mit? - Azt hogy helyet szerez számotokra a lipótmezei palotában stb. stb.

De menjünk be a terembe. Berzeviczy Albert fejtegeti, hogy melyik párt az igazi antiszemita. A kormánypárt nem, mert abban Istóczy a maga véleményével egymagára marad. (Szalay Imre közbeszól: »Próbálták volna meg csak titkos szavazással!«) Egyébiránt a kérvényi bizottság nem azt mondja, hogy a belügyminiszter eljárása a nyomtatványok rendőri lefoglalásával törvényes volt, csak azt, hogy igazolt volt, ami nagy különbség. Mert azt nem állíthatni, hogy nem volt veszély. (Közbeszólás: »Ej, dehogy nem! Ugyan hányat vertek agyon?«)

Szilágyi Dezső oktatást ad előtte szólónak az angol jogból és eljárásból, lévén ő üres óráiban tanár, amit Berzeviczy zokon vesz, de zsebre kénytelen rakni, mert az tény, amit nem lehet többségileg leszavazni.

Aztán Polónyi Géza beszélt. Beszélt és meg sem állt a déli harangszóig. Ha csupa nektár meg ambrózia lett volna is, amit tálalt, az is sok lett volna belőle. Az bizonyos, hogy a sajtótörvény megsértését a Ház legjelesebb jogászai bizonyították rá a belügyminiszterre, s a kormánypárt annyi jeles jogásza közül egy sem szólalt föl annak bebizonyítására, hogy itt sérelem a sajtószabadság ellen nem történt. És sok bizonyos, amit Polónyi hosszú beszédében fölhozott. De hogy annyi Pilátust keverni a krédóba mitől volt jó, - azt nem tudjuk. Legfeljebb úgy magyarázhatjuk, hogy nem szereti a muzsikát s régi pikkje lehet Hegedüsre, a Sándorra.

Szeretetreméltó kis nyájaskodás volt, amit ez a két úr egymással elkövetett. Hegedüsről tudnivaló, hogy vannak magasra törő szenvedelmei.

Rövid pályafutása alatt is már protektorává tudott nőni protektorainak és minden tette azt mutatja, hogy okos ember, mint Jókai nevezi, mikor antitézisül állítja maga mellé, mint aki minden inkább, csak nem okos ember. Volt is joga visszautasítani a vádat, hogy azért esett ki a koncertből, mert gyantázták. Mikor ő a balközépi koncertből kiesett, nem volt akkor szó gyantáról: szurok volt az, amibe belemásztunk, országostól. Pech, magyarán.

Istóczy is tusirozva érezte magát Polónyi fölszólalásával, aki az antiszemita mozgalmakra azt mondta, hogy azok az ő édes gyermekei, ne tagadja meg. »Nem is - válaszolt Győző -, elismerem, hogy volt részem benne, sőt büszke vagyok rá.« Amit aztán még külön személyes fölszólalásban is igyekezett megerősíteni, hogy minden fölmerülhető kétséget eloszlasson.

Hodossy Imre élt még a zárszó jogával. A Háznak manapság nincs nála rokonszenvesebb szónoka. Komoly, higgadt, tárgyilagos. Nagy erudicióval és erős logikával szól a tárgyhoz, elannyira, hogy a kétszer-kettő erejével győz s ha vádol, mint most, nem is vád az már, de minden művelt jogász előtt megálló ítélet, verdikt, amit le lehet szavazni, de megdönteni nem lehet. Leszavazni pedig a kétszer-kettőt is lehet.

Azért, hogy a hevesi kérvény tárgyában a kormány 55 szavazattal győzött, nem azt jelenti ám, hogy Tisza a sajtószabadságon súlyos sértést el nem követett; hanem jelenti legföljebb azt, hogy ezt a többség még nem tekinti olyan hibának, amelyért megbuktassa. Megadja neki az abszolutóriumot, ennyi az egész. A többség a szavazás kihirdetésekor éljenzett, a kisebbség pisszegett.

Végre aztán úgy fél kettő felé a jó Pauler is hozzájutott, hogy lerázza lelkéről, ami azt már napok óta nyomja. Országgyűlési tudósításunkban egész terjedelmében közöljük a Ház minden oldaláról többször zajos helyeslésekkel félbeszakított beszédet.

Mezei Ernőt nem elégíté ki a beszéd. Ő ilyen igazságból a zsidók számára nem kér s nem állíthatja, hogy volna Magyarországnak igazságügyminisztere, aki csak egy bebalzsamozott fáraó ott a bársonyszékben, a kormány pedig olyan professzionátus életmentő, aki farkasvermet ás, hogy beleessenek, akiket aztán kimenthessen.

Végül még Verhovay beszélt röviden személyes kérdésben, megmagyarázván Mezeinek, mily úton jutottak az eszlári tudósítások az ő lapjába.

Így ért véget az izgalmas, derült jelenetekben sem szűkölködő előjáték, hogy helyet engedjen a holnap megindulandó szomorújátéknak, a tragoediák tragoediájának, melynek örökös refrénje a fizess, fizess, fizess!

ODIOSA MATERIA

(A t. Házból)

[nov. 27.]

Jól megmondta azt a mi Berci bátyánk, hogy odiosa materia. Az csakugyan az. Az egész ülésből a legtöbb haszna volt Jókainak akit zajosan megéljeneztek a rosszabbik oldalon. Jó neki a fapénz is!

Valódi nibelungi harc volt, amit leírni és elképzelni csak úgy lehet, hogy küzdő leventék ádáz csatába keveredve csak egy nagy ködös alaktalan gomolyt képeznek. Majd a Polónyi sisaktaraja látszik magasan... itt egy óriási ökölcsapás a Tisza Kálmán páncélingére... egy karddöfés a szép Berzeviczynek, aki színészi pózba áll az ütközet hevében, vigyázva a gesztusokra is. Dárda csillan, szablya villan... nyereg csúszik... Hohó! Most meg már Hegedüs kerekedett felülre s ő dömöcköli ellenfeleit-pedig csak az imént fetrengett vérben. Szilágyi Dezső rengető buzogányát mozgatja... s nincs vége-hossza, sehol, sehol a nagy fekete mezőn...

...Mars fenn a levegőben a felhők közül nézi az óriási csatározást s fogja a hasát nevettében.

Mert mikor kitisztul a csatatér, nem marad ott senkinek se a keze, se a feje, se a lába, csak a ruhák foszlányai, s azokból az ördög se tudná kiválogatni, melyik lajbi, kinek a köpenyege volt.

Kezdték pedig a dolgot a koronaőrválasztásról (de nem azokról a koronaőrökről van szó, akik a »Korona-kávéház«-at őrizik, hanem akik semmit sem őriznek), - miért is nemsokára közös ülés lesz a főrendekkel - azért használom inkább ezt a gyanús szót, mint a vegyest, mert hiszen anélkül is elég vegyes publikum van a t. Házban.

Berzeviczy Albert annyira otthon érzi már magát a Házban - mint a kis kígyó, ha átmelegszik -, nagyon sokat sziszeg s kezdi a fullánkjait nyújtogatni. Végigszaladt egy csomó emberen, s azok mind megérezték; megborzongott a hátuk.

Hanem iszen Polónyi Géza uram sem ijed meg a maga árnyékától. Ő is sorba klavírozik reciprocitásból a túlsó oldal szónokain. De a legjobb benne az, hogy kimondja: Tiszának nincs joga viccelni.

S mi következik ebből? Bizony nem jó. Az következett, hogy most meg már Hegedüs Sándor kezdett viccelni. S az is igaz, hogy rosszul. De iszen ennél már sokkal elmésebb ember Tisza Kálmán. Csak hadd ő csinálja tovább is!

Göndöcs Benedeket e pillanatban valaki oldalba lökte gyöngéd szeretettel:

- Ébredj fel, atyám! Mert Pauler beszél!

Göndöcs Benedek megnyálazta nehéz szempilláit, azután dörzsölni kezdte őket jó sokáig, mire végképp elnyomhatta az álmot, már akkorra Pauler bevégezte szavait, s Göndöcs már csak azt látta és hallotta, hogy Pauler leül, s hogy a szélsőbal éljenezi.

- De hát melyik oldalhoz tartozom én? - hebegé elhűlve, amint eszméit és mameluk emlékeit rendezni kezdte -, hiszen én még úgy szenderedtem el az Úrban, hogy Paulerrel voltunk egy párton?

Bizony ilyen megfordított világ volt ma a tisztelt Házban, hogy bízvást megzavarhatta a Göndöcs fejét, bármilyen nagy is az.

Nincs az a képtelenség, ami meg nem történt volna ma.

Paulert megéljenezte a függetlenségi párt. A kormánypárt Istóczyval dicsekedett. Mezei beszédét lepisszegte a szélsőbal.

S a legnagyobb képtelenség végre: hogy Tisza Kálmán egy szót se beszélt.

Mi a mennykő! Hát már magokban is meg tudnak élni a mamelukok?!

A TISZTELT HÁZBÓL [nov. 29.]

Láttuk az elnököt. S kiállíthatjuk a visum repertumot, hogy egy darabban láttuk. Ádáz ellenfele, Hoitsy Pál is teljes testi épségben ebédelt a Holzwarthnál. Nem tapasztaltatott mechanikai úton eszközölt lyuk a testében. A nagy robogással megindult belháború tehát elsimítottnak látszik.

- Előre tudtam, hogy így lesz - mondá Németh Berci bátyánk nagy sóhajtva. - Mert hát hogy áll a dolog? Úgy áll, hogy az egyik táborban van Péchy Tamás, Ivánka Imre és báró Podmaniczky Frigyes; a másik táborban van Hoitsy Pál, Herman Ottó és báró Prónay Gábor. Mind a hat darab egytől egyig igazhitű, lutheránus. Egy sincsen köztük más hitű. Hát lehetett-e gondolni, hogy ezek még kárt is tehetnének egymásban?

Az elülepedett vihar meglátszott a mai tanácskozáson. Szörnyű csendes volt a megelőző napok alatt még oly viharos gyülekezet. A tenger sima tükrét nem háborították szemita-antiszemita szellők. Csak a vége felé fodorodott föl a víz színe egy kicsikét, mikor Mezei Ernő beszélt személyes kérdésben.

Nagy nyugalommal fogott a Ház a parlamenti tanácskozások legfontosabb tárgya, a költségvetés tárgyalásához. Ott volt egynémelyiknek a kezében a pénzügyi bizottság jelentése a pénzügyminiszter által előterjesztett költségvetésről. Két három lapnyi igénytelen papiros, amin nagy óvatossággal van kerülve minden, ami izgató. Csak a stílus, meg az interpunkció, no, az infámisan bosszantó valami. Falnak megy az ember tőle, mikor elolvassa. Meglátszik rajta, hogy úgy rázta ki a kabátja ujjából a pénzügyi bizottság előadója egy félóra alatt. El kellene rendelni, hogy ne csak a beszédeket, de az irományokat is korrigálja ki Kónyi Manó, mielőtt a Ház elé kerülnének, s adjon nekik akceptábilis emberi ábrázatot.

Hegedüs Sándor persze megdicsérte, hogy az előterjesztés milyen kitűnő, s hogy a pénzügyi bizottságnak milyen nagy megerőltetésébe került egy-két ezer forintot egyik rovatból a másikba áthelyezni. A pénzügyminiszter költségvetése olyan tökéletes, hogy nincsen ebből se elvenni, se hozzátenni való. Hogy mégis tessék-lássék, miszerint a pénzügyi bizottság is dolgozott, hát lefaragtak a deficitből vagy tízezer forintot, ami annyi, mint semmi negyedfélszáz millióhoz közeledő kiadási tétel mellett.

A deficit lesz 21,3 millió. De az nem tesz semmit. A pénzügyminiszter úrnak már papíron vannak azok az ideái, amelyekkel azt a hézagot betömni »kontemplálja« (fölkapott parlamenti szólam, mióta Széll Kálmán kiröpítette). Egy kis adóemelés, egy kis »haza-árulás en detail« (vulgo államjószágok eladása), a telepítvényesek hosszú éveken keresztül teljesítendő tartozásainak kifizettetése valami bank által egyszerre, mely bank aztán ám lássa, hogy az évi rátákat a telepítvényesektől hogy szedi be, és fedezve lesz a deficit fele. A másik fele? No bizony! Aki az adósságainak ki tudja fizetni a felét, az még nem ruinált gazda, annak még van hitele. Csinálunk hát a másik felére adósságot.

Igaz, hogy a fedezeti része a büdzsének még ismeretlen. Hanem azért tessék azt az egész büdzsét elfogadni látatlanban. Megérdemli Szapáry Gyulának az a szépen alákunkorodó szőke bajusza.

A jobboldal ez ajánlás után szinte rossz néven látszott venni, hogy Helfy föláll. Ni, bizony még belekotyog! Nem volna szebb, ha mindjárt megszavaznók az egész kontót? Az volna még csak a bizodalom jele, általános vita nélkül fogadni el a költségvetést! Ilyet még nem látott Európa. És ez most megfoszt bennünket attól a dicsőségtől, hogy ebben mi legyünk Európában az elsők, a követendő példa.

Helfy bizony pedig nekiment, s ugyancsak széjjelszedte úgy a költségvetés számadatait, mint a kormány egész politikáját. Nem hitte el, hogy 21 millió lesz a deficit. Mindig több volt még, mint amennyit a pénzügyminiszter preliminált, sőt több, mint amennyit ő maga Helfy preliminált. 1880-ra ő azt mondta, hogy 40 millió lesz a deficit, és lett 48. Most azt mondja, hogy nem 21, de 43 millió lesz a deficit, s inkább több, mint kevesebb. Végezte beszédét Leon Say szavával, hogy csak azon államban mondható a kincstár gazdagnak, melynek a népe is gazdag. Más gazdagság csak szemfényvesztés.

Szilágyi Dezső, úgy tetszett nekünk, ma igenis szakszerű volt. (Ne tessék hinni, hogy ez csak körülírása annak, hogy unalmas.) Másfél óra hosszáig kalkulált, figyelmeztetett, oktatott és csodálkozott. Aztán beadott egy határozati javaslatot, mely áll ennyiből: »Mondja ki a Ház, hogy a költségvetést általánosságban nem fogadja el.« Punktum, semmi több. Kicsi, de erős.

Az ülés végén Mezei Ernő szólalt föl Verhovay tegnapi személyes támadásaira. Hát biz ő, úgymond, elismeri, hogy gyenge hírlapíró, ha a hírlapírásnak azt az ágát vesszük melynek fő feltétele a tolakodás. Hatást keltett rövid felszólalásának az a része, melyben elmondá, hogy egész életében soha nem éreztették vele, hogy zsidó, ide kellett jönnie a parlamentbe, hogy itt erre is figyelmeztessék.

A T. HÁZAK [dec. 1.]

Az összes képviselőházi helyiségek a zsúfolásig teltek meg, boldog volt, aki helyet kaphatott a nagyszámú tömeg közül, mely a Sándor utcai palota előtt ácsorgott, könyökével szorítva utat magának, ha jegye volt, s irigykedve nézve a bemenőket, ha jegye nem volt.

Hanem iszen künn se volt éppen nagyon unalmas. A magyarokat még mindig gyönyörködteti, ha a robogó kocsiból egy-egy »történelmi fizionómia« száll ki, s kivált ha még színes, magyar dísz van rajta. A kócsagos kalpagoknak, aranyos mentéknek megvan a publikuma, hanem a reális törekvéseknek még mindig nincs.

Bent a Házban a karzatokon fej fej mellett, ember ember hátán ült, s a fórum a lehető legtarkább képet nyújtotta, melyhez hasonlót igen kevés alkalommal láthatnak azok, akiknek az ilyesmi tetszik.

Zagyva tarkaságban kerültek össze s néztek egymással farkasszemet, főrend, szélsőbali képviselők, Mokány Bercik és Vöröshegyi Dávidok a díszbe öltözött püspökökkel. Az érsekek is mind ott voltak, nemcsak Simor, de Haynald és Samassa is.

Mind a kettővel történt valami figyelemreméltó. Ami Samassával történt, az tulajdonképpen Szilágyival történt. Szilágyival pedig az történt, hogy míg minden főpap és jóformán minden főrend kikereste magának a legkonokabb jobboldali helyeket, addig Samassa egyet perdült, s odaült a háta mögé a habarékpártra.

Hajdan képviselő korában éppen azon a helyen üldögélt. Hanem akkor még vékonyabb ember volt minden tekintetben. Ma már, ha szólni kezdene, nem írná róla istenben boldogult Tóth Kálmánunk:

Vigyázzon Páter Samassa.
Hogy a Házat meg ne szalassza!

Ma már legfelebb csak Trefortot szalasztaná meg. Azért meg nem volna kár!

De most már lássuk, hol ül hát Haynald? Mert ma nem a beszélés, hanem az ülés képezte a politikai kombinációk anyagát.

Haynald bíbor ruhában a Deák hajdani helyére ült, s tiszteletből üresen hagyták meg körülötte a helyeket, pedig helyszűke volt azon az oldalon. Ő képviselte a legnagyobb méltóságot.

Háta mögött ültek Pejacsevich, Horvátország bánja, Cziráky János, Szőgyény László és Zichy Ferenc mint zászlósurak.

Tisza háta mögött is dignitáriusok könyököltek, Szlávy József, a nap hőse, Fratricsevics gyönyörű testőr ruhában, magas, daliás alak, minden szem rajta függött; Andrássy Gyulából sokat levont, mert az mellette ült, huszártábornoki egyenruhában s távolabb gr. Szapáry Géza fiumei kormányzó.

Furcsán nézett ki az elnöki emelvény is. Vörös posztóval vonták be ma. A jó Péchy Tamás jobbján ott piroslott Mailáth György kevély arca, s mindenik mellett a saját külön jegyzője; kopasz Baross Gábor itt, Rudnyánszky báró jobbról, mindnyájan díszruhában, s felosztván az elnöki és jegyzői teendőket atyafiságosan, hogy senki se panaszkodhassék mellőzésről. Valóban szép és hangulatos volt e középkori ceremónia, habár némileg komikus is.

Természetes, hogy mivel a kormánypárti helyek olyan felette kapósak valának (különösen a főispánok előtt), a vérmes mamelukok közül is vagy húsz-harminc ember a szélső padokba szorult.

- Fojtó szagot érzek - mondogatta váltig Németh Berci. - Több levegőt!

A képviselőház papjai is dísz egyházi ruhában jelentek meg, de ezek között a legszebben nézett ki a mi jó Göndöcs Benedekünk, kin hosszú fekete bársony, magyar felöltő lógott.

- Szervusz, Kapisztrán! - üdvözlé valaki, s valóban a régi magyar papokat juttatta eszünkbe.

A képviselők közül csak kevesen jelentek meg díszben a délelőtti ülésre; hanem délután aztán annál többen, úgyhogy valóban festői látványt nyújtott a keleti pompa. Némelyek, mint Meszlényi Lajos, Sárközy Aurél szélsőbaloldali létükre is nem sajnálták fölvenni a mentét nagy bosszúságára Csanády bátyánknak, ki azt mondta, hogy:

- Ugyan, ugyan kinek a kedvéért öltözködtetek így ki? A Szlávy Szepi kedvéért? Hanem ha a király maga is eljött volna, akkor bezzeg én is magamra szedem a szebbik gúnyámat.

Kell-e ennél nagyobb lojalitás s nagyobb bók a királynak? Ej, ej Csanády bácsi!

Még egy érdekes dolgot kell felemlítenünk. Az ülésre megjelent báró Edelsheim-Gyulay is ezredének egyenruhájában.

Ő a legújabb magyar mágnás, s ma gyakorolta jogát először. Sokan gratuláltak neki, s egyik legszívesebben látott alakja volt az elegyes gyűlésnek, hol egész élénken és otthonosan viselte magát; fürkésző szeme talán azt kereste, hol ül vajon Falk Miksa? S nem-e, játszik már többé ajka körül a tavalyi gúnymosoly:

Machen Sie lieb' Hemeter!

Nem, a báró »jó akvizíció«, s ha így halad, ilyen szépen simul hozzánk, mint eddig, ki tudja mire viheti?

Ülhet még ő valamikor Mocsáry Lajos mellett is.

A T. HÁZBÓL [dec. 2.]

Ma szinte visszatetszett hétköznapi köntösében a tisztelt Ház, s lassan, nehézkesen melegedett bele annak a tudatába, hogy ők a parlament.

Olyannak tűnt fel, mint egy bálterem a bál után, csak az emlékek lebegnek ott szerte... s úgyszólván, bántók a megszokott arcok.

A jó öreg Péchy, mintha csak amolyan fél elnök volna Mailáth nélkül.

No, de az ünnepiességet erősen pótolja a humor. S humoros dolog akad azonnal. Győr és Nyitra megye görög püspököt akar Szatmár megyének. No, hogy mi öröme és haszna lesz ebből Győrnek és Nyitrának?

Különben pedig Gruber János kezdte meg a büdzsé vitát. Azazhogy be is végezte, mert ő volt az utolsó szónok, minélfogva a szélsőbaloldalé lett az utolsó szó.

S már-már lefolyik az egész mai ülés unalmasan, ha a derék Hegedüs nincs jókedvében, s nem mond viccet, persze a »Szentivánéji álom«-ból. De tőle az is sok!

Különben pedig az egész vitából az a tanulság vonható le, amit a híres római konzul vésett fel a palotája kapujára, mikor a hivatalából elcsapták:

»A birodalomnak nincsen pénze, mert a tolvajnak becsülete van«
»Éjjé lett a nap; nincs hát biztos út«.

Ezek után egy kis kakas-harc kerekedik. Helfy Náci kirántotta a gyepre Lánczy Gyulát.

Lánczy Gyula ugyanis a legújabb aposztata. Sehogy se bírta elérni, hogy beszéljenek róla - pedig okos embernek tartja magát, s mivelhogy erdélyi kerületet ül, nagyon sietős neki - hogy emlegessék.

Egy szép reggelen áthurcolkodott... azazhogy csak átsétált (mert nemsok vinni való podgyásza volt) a pártonkívüliek közé. Miért? A pártonkívüliség nálunk olyan, mint a purgatórium: hogy onnan valahova jut az ember. S miután ő oda nem juthat, ahonnan kiment, valószínű, hogy a kormánypárt fog vele nemsokára meggyengülni.

Mivel péntek, bőjt nap vala, Helfy nem feledkezett meg a szegény éhező papokról sem, elmondván, hogy a kalocsai érseket és a szatmári püspököt a lángeszükért és lánglelkükért tiszteli, míg ellenben az egri érseket a tudományáért. Most még megszerzi ezt az utóbbi dicséretet, s kimondja, hogy de iszen Samassa uram nemcsak tudós ember ám (az elég van a németnek is), hanem egyszersmind bátorlelkű és nagy hazafi. Amire ráadta az áment éljenekben a baloldal.

Lánczy természetesen nem hagyta szó nélkül a Helfy csipkelődését, pedig neki csakugyan legjobb már most hallgatni, s idomítani ajkait az »igen«-hez.

Mikor szavait elvégezte, Madarász apó azt dünnyögte magában:

»No, szép öcsém! Te is az ágy alá vágtad immár a képviselői süveget! Beszélhetsz már.«

Felemelkedik Szilágyi Dezső. Jupiter a békák között. A folyosóból mind tódulnak be a képviselők. Mi se fecsegjünk hát tovább, hanem hallgassuk egész terjedelmében.

Pedig Szilágyi tulajdonképpen a legunalmasabb szónok: mert sokat beszél, de sohase mond bolondot.

A TISZTELT HÁZBÓL [dec. 3.]

Ami a Házban Tisza, az a színházban Csiky. Csiky miatt már darabokat sem írhatnak mások. Mindennek Csiky az oka. Miért nem kegyeskedik meghalni? Botrány, hogy még él, s hogy jó darabokat ír! Természetesen, mert ha márvány nem volna, békasóból csinálnák a szobrokat.

Sokszor elgondolkozom Csikyről, ha Tiszát látom, miután Tiszát mindennap látom, mindennap eszembe van a szegény Csiky, aki annak is oka, ha mások darabjait nem kívánja annyiszor látni a közönség.

Éppen így van a derék Tisza, sohasem abból a pozícióból támadják a habarékok, hogy ők jobban csinálnák meg a dolgot, hanem mindig abból, hogy miért nem ők vannak a hatalomban.

Szilágyi minden felszólalásánál kirí, hogy a veres szék csiklandozza, s jeles beszédjei, pompás rögtönzései elvesztik erejüket, mint a jamaicai rum, ha nincs bedugva. Szilágyi is egy kicsit jobban bedughatná a szíve vágyát.

Szapáry Gyuláé volt egyébiránt a mai nap. Ő tett ma egzament a gazdálkodásából. Nincsen a Házban egyetlen lélek sem, aki annyira naiv lenne még hinni, hogy a pénzügyminiszteri expozé igazat beszél. Kevesen tudják, hogy hol a szemfényvesztés, de azt tudják hogy benne van, éppúgy, mint mikor az escamoteur csepűt eszik, s pántlikát ereszt a szájából.

...Vagy a pántlika nem igazi, vagy a csepűevés volt a látszat...

Különben az egész beszédnek az volt a vége, hogy hat meg hat harminchat, meg nyolc... ötvennyolc - ennélfogva lehetővé van téve a valószínűség abbeli majdnem biztos reménye, hogy a kormány jelen pénzügyi politikája mellett ki fogunk bontakozhatni...

De miből?...

Ki fogunk bontakozhatni az utolsó kabátunkból. Máris a kigombolásával foglalkoznak a fináncok!

A jó Szilágyi Dezső Tiszára is haragszik ugyan, de még sokkal jobban Szapáryra.

Mert Tisza már egy inventárium szerint átvett miniszterelnök, akit generációk örökölnek generációk után, de Szapáry egy cseperedő miniszterelnök. S ha amaz elzárja a jelent, ez a jövő reményeit perzseli le. Mivelhogy meg van prófétálva, Tisza Kálmán után Szapáry fog következni

S azonfelül Szapáry csinos ember lévén, ezüstszín fürtjeivel, merengős szemeivel s ruganyos imbolygó járásával Szilágyinak veszélyes konkurrense az asszonyok előtt is.

Hát ezt már mégsem lehet úgy hagyni. Ki kell keresni a leggyengébb oldalát. És Szilágyi megtalálja, amit keres. Elhangzottak az ominózus szavak: »hogy Szapáryt az ajtón taszította ki Tisza Kálmán s aztán mégis volt benne elég simulékonyság bejönni az ablakon«, azaz helyet foglalni abban a kabinetben Tisza alatt, amelyből éppen Tisza miatt szorult ki.

Éles nyíl volt, de csontig hatott. A pénzügyminiszter sápadt arca belevörösödött, s szemei sem voltak olyan karzatiasan szelídek, mint egyébkor.

Péchy Manó szörnyülközve dobolt kezeivel a padon:

- Hát már a professzorok is így beszélnek!

- Hamar, gyorsan elő kell keresni a miniszterelnököt, hadd feleljen.

- Hallatlan!

- Merre lehet?

- Kicsoda?

- A miniszterelnök.

- De hiszen nem ő van megsértve!

- Mindegy! Ő tartozik bennünket védelmezni, ha kellünk neki. Benne van a konvencióban!

A miniszterelnököt megtalálták, s az ülés végén eljött lecsendesíteni a tengert, mint egy Jupiter. Lobogtatván az ajtó-ablak vádat a kezében, melyet a gyorsírók már papírra leheltek.

Védelméből két magvas mondás emelkedik ki:

Az egyik, Szapárynak az az érdeme, hogy azt mondja, nem állt be vakondoknak.

A »vakondok« szó felette megtetszett a mamelukoknak, édes zsibongást éreztek tagjaikban, hogy íme van már náluk is rosszabb válfaj a Házban. Lélekemelő volt azt elgondolni, hogy még a mameluk is lenézhet valakit, akit úgy hínak, hogy vakondok.

A másik magvas ötlet az, hogy: »Szilágyi t. képviselő úr bizonyára sosem fog a Szapáryéhoz hasonló simulékonyságot tanúsítani.«

A Ház jobboldala nagyon megnevette ezt a mondást. Tehát majdnem valószínű, hogy valami mélyen elrejtett vicc van benne, amit a hívek észrevettek.

S ez a mondás nagy szöget ütött Szilágyi fejébe, hosszasan tűnődött rajta:

Vajon hogy értette? Mit akart ezzel jelezni? Mert azt mondja, hogy én nem tudnék lenni simulékony irányában, pedig alkalmasint úgy értette, hogy ő nem tud lenni simulékony énirántam. S ezek a bolondok mégis nevettek rajta!

APRÓSÁGOK A HÁZBÓL dec. 5. [dec. 6.]

Ghyczy Kálmán, Tisza Kálmán... meg kell adni, hogy a Kálmánok szolgáltatták eddigelé a legbőségesebb kontingenst újabb alkotmányos éránk minisztereinek létszámához. János, Miska, Ferkó s ilyen közönséges nevek elő sem fordulnak a kabinetek lajstromában. Gyuri csak egy volt (Festetich), Menyhért (Lónyay), Tivadar (Pauler), Károly (Kerkápoly), Tamás (Péchy), Imre (Mikó), Ágoston (Trefort) is csak egy-egy, Gyula már kettő (Andrássy és Szapáry), István (Bittó, Gorove), Lajos (Tisza és Simonyi) szintén kettő, József (Eötvös, Szlávy és ifj. gr. Zichy), Pál (Rajner, Ordódy, Széchenyi) már három, Béla, no Béla, az már négy volt (Wenckheim, Perczel, Szende, Orczy), s szinte több, mint Kálmán, ha eszünkbe nem jutna, hogy nini, hiszen Bedekovich Kálmán is Kálmán, már a micsodás.

Ez a negyedik Kálmán druszája annak a királyunknak, aki Horvátországot a magyar koronához csatolta. Talán ez a druszaság hozza magával, hogy ma Bedekovich a látható kapocs a két ország között.

Csendes, nyugodt, hallgatag miniszter, aki a légynek se vét - az igaz, hogy az sem neki - szorgalmasan eljár az ülésekre, figyelmesen hallgat a beszédekre, legföllebb Szilágyi Dezső alatt merül bele néha az »Obzorba«, mindenki iránt nyájas, udvarias s talán ő az egyetlen miniszter, aki el mondhatja magáról, hogy ellensége nincs. Mikor piros bársonyszékében meglapul, akár ott se lenne.

Ma aztán rendkívül kellemetesen látszott meglepettnek, hogy őt is észrevette valaki.

*

Thaly Kálmán volt iránta e rendkívüli figyelemmel. Előre bocsátotta, hogy távol van tőle, mintha akár a horvát nemzetet, akár kormányát, akár országgyűlési többségét akarná felelőssé tenni, de kénytelen konstatálni azt a testvéri jóindulatot, melynek az országgyűlésen Sztarcsevich úrék adnak irántunk kifejezést, elnevezvén bennünket sarkantyús haramiáknak, embernyúzó fenevadaknak, állatbőrben járó vérszopóknak, s melyet a mob és a tanulóifjúság nyilvánít, mikor a magyar vasúti ablakokat betöri, a vagon kereke alá követ rak, s a magyar országgyűlési deputációban kvalifikálhatatlan anyagokkal dobálja meg magát Hegedüs Sándort is. Elmondják a horvát tankönyvekben, hogy őseik Könyves Kálmánnal szövetséget kötöttek, aki ezen a jogon megkoronáztatta magát horvát királynak is, és hogy kral Mathias, horvát fejedelem, foglalta el Bécset. Tudja ő jól, hogy Bedekovich Kálmán ennek nem oka, mert ő zerinvári gróf Zrínyi Miklós, a költő, vezér és államférfi jelszavához tartja magát, aki azt mondta, hogy épp oly jó magyar, amilyen jó horvát, s egyaránt szereti mind a két hazáját; de nem gondolja-e, hogy azon a hangulaton, melynek szellője minduntalan átcsap hozzánk túl a Száváról, valamit enyhíteni lehetne?

Bedekovich kissé igazságtalannak találja egyesek tetteit az összességnek tudni be. Ó biztosíthat minden embert, hogy ami magyarellenes tüntetés történt, azért vizsgálat indíttatott, s a bűnösök el is vették érte jutalmukat. A kormány mindent elkövet a törvények és szerződések szigorú megtartására s a testvéri érzület fenntartására.

Vuchetich, a horvát képviselők vezérszónoka is szívére vette a Thaly beszédét. S van is benne valami igaz, hogy nem járja azok ellen intézni támadást, akik leginkább vannak kitéve az ultrák támadásainak. Egyébiránt ott, úgymond, a testvérnemzet ellen izgatókkal szemben szigorúbban járnak el, mint Magyarországon, mert ott még az egyetemi tanárokat is fegyelmi eljárás alá fogják. De már amit a magyarok erőszakoskodására a Muraközben fölhozott, s azt a szemrehányást, hogy az új horvát ortográfiát nem tudjuk, talán mégse érdemeltük meg. Hiszen a horvátok se tudják mind a magyar ortográfiát, s olyan stílust használnak velünk szemben, mikor enyelegni akarnak, hogy azt hisszük: gorombaság.

*

Az apró-cseprő büdzsétételeken, minő pl. a civillista és az apró-cseprő minisztériumokon, minő az őfelsége körüli és a horvát, ma keresztülvergődött a Ház szerencsésen, s belefogott a nagyobb falatokba.

Elsőnek a belügyi tárcát kezdte ki.

Mocsáry volt az első támadó. Kérdi, hogy mi dolog az, hogy csupa kebelbelieket neveznek ki a központi kormányzathoz, s alig van rá eset hogy bevennének egy-egy vicispánt vagy polgármestert, aki legalább tudja, hogy néz ki a rendelet, mikor végrehajtódik.

Tisza Kálmán úgy találja, hogy úgy van az jól, ahogy van. Be lévén hozva a szamárlajtorja rendszere, azon kell végighaladni, sic itur ad astra. Az eltérés csak kivételes esetben engedhető meg, mert különben azt mondhatnák, hogy a kormány kortes érdemeket jutalmaz. Amit pedig dehogy is tesz, a kis ártatlan.

*

Legérdekesebb volt az ülésnek az a része, amely a Nemzeti Színház tételénél fejlett ki. Irányi Dániel, mint a múlt költségvetésnél, úgy ez alkalommal is felszólalt némely színházak trágár és erkölcsrontó iránya ellen. Erős vágásokat intézett a ledér sajtó ellen is, melynek termékeit a tisztességes családapa kénytelen elrejteni gyermekei elől, mint ahogy a töltött fegyvert vagy mérget szokás. Szerinte e bajban a társadalom nem segít, hatósági közbelépés szükséges, mint a szabad Angliában, ahol az erkölcstelenség szabadsága nem tartozik az aktákkal és billekkel biztosított szabadságok közé, s a színházak előadásai hatósági felügyelet alá vannak helyezve. A trágár előadások megszokása elröpíti a szemérmet, amely pedig olyan, mint a kard hüvelye; ha elvész, magát a kardot is bajos megóvni a rozsdától.

Vigyázzon a kormány, nehogy azt jegyezze föl róla a história, hogy alatta harapódzott el nemcsak a politikai, de a magánerkölcsök megromlása is.

Úgy látszik, sem a kormány, sem a Ház nem éri föl azt a mély aggodalmat, mely Irányit e fölszólalásokra ösztönzi. Tisza Kálmán, akinek sohase volt érzéke sem a művészeti, sem a szépirodalmi dolgok iránt, ismét csak szofizmákhoz folyamodott Irányival szemben. Ha, úgymond, a sajtó is részes ama bűnben, mely miatt Irányi némely színpad ellen hatósági közbelépést sürget: miért nem sürgeti a sajtó ellen ugyanazt? Bájos alakokban festik le a kormány tagjait az élclapok. A kormány tűri, mert tudja, hogy 24 óra elfújja a méltatlan támadást. Ha Irányi törvényt sürget az erkölcstelen előadások ellen, terjessze ki a sajtóra is.

*

Nagy helyeslés zúgott föl a miniszterelnök beszédére a Ház minden oldaláról. Még Herman Ottó is felköté a fringiát Irányi ellen, s azt mondá, hogy ha Irányinak kifogása van az emberi testnek a színpadokon árult nuditásai ellen: miért nem indítványozza, hogy a múzeumok antik szobrára is, melyek ugyancsak ruhátlanok, valami lepel boríttassék. Néhány rossz darab miatt kár megsérteni a szabadságot.

Irányi komolyan felelt. A közerkölcs nem szabad préda, oltalmazzák azt a mi törvényeink, csak alkalmazni tessék. Ez iránt ne hozzá intézzen a miniszter felszólítást, hanem az államügyészhez. A jövő kor és jövő nemzedékek iránti felelősségére kéri a törvényhozást, hogy ne hunyjon szemet a közerkölcsöknek kapzsi, haszonleső vállalkozók általi megrontására.

Tisza még egyszer felelt. Ha, úgymond betiltott volna valamely rossz hírű darabot, megtámadták volna, mint a szabad szellem ellenségét. Leteremti egyúttal az esküdtszéket is, s annak verdiktjét, s midőn Szederkényi figyelmeztette, hogy az esküdtszéki intézményt így sértegetni nem szabad, egészen megharagudott, s azt mondta, hogy már az az ő véleménye, amit ő kimond, akár tetszik, akár nem.

Feltűnő volt az ülés alkalmával Tisza Kálmán szent borzalma a megtámadtatásoktól. Kétszer ismételte, hogy ezt meg amazt azért nem tette, mert megtámadták volna.

Milyen félénk lett egyszerre, ő, a bátor támadó és a támadásoknak egykor oly hős visszaverője.

Vajon ezt az argumentációt Angliában elfogadnák-e?

A TISZTELT HÁZBÓL [dec. 10.]

Nem tudjuk, meddig írhatjuk még e rovat fölé, hogy a »Tisztelt Házból«. Mert ha így megy, mint ahogy ma ment, megérhetjük még azt az időt, hogy a csapláros azzal utasítja rendre az ivóban duhajkodó legényt: »Csihaj, te! Azt hiszed, a képviselőházban vagy?«

Fura egy quodlibet ülés volt az a mai. Azok közé tartozó, melyekre egész lustrumok után is hivatkozni szokás, mint »emlékezetesekre«. Csakhogy a mai ülésre sohasem az önérzetes büszkeség, de a fájdalom és szégyenkezés érzetével fog utalni az emlékezés.

Tegyük meg a hírlapíró sokszor bizony minden inkább, mint kellemetes kötelességét, és referáljunk a történtekről.

Napirenden mint főtárgy a közmunka- és közlekedésügyi minisztérium 1883-iki költségvetésének részletes tárgyalása lett volna. Amint kiderülend, az ülés éppen főtárgyával foglalkozott a legkevesebbet.

Mint napirend előtti tárgy Baross Gábor indítványa vettetett föl a házszabályok revíziója tárgyában.

Aki tudja, hogy a képviselőházban mindig a házszabályok körüli viták szoktak lenni a legvehemensebbek, elképzelheti, az érzelmeknek micsoda viharát kavarhatta föl az, midőn a Ház szabályainak nem egyes, hanem valamennyi paragrafusairól van szó egész összességükben. A hangulatot annál izgatottabbá tette az, mert mindenki tudta, hogy ez indítványra az elnök és Hoitsy Pál képviselő között felmerült kellemetlenségek szolgáltattak alkalmat, melyeknek kapcsán mindjárt sokan kezdték emlegetni »krudélis« házszabályok szükségét.

A szélsőbal nem is mulasztotta el, hogy az indítványnak mindjárt napirendre tűzése ellen is tiltakozzék. Helfy és Mocsáry indokolták pártjuk e kérdéssel szemben elfoglalt álláspontját, hivatkozva a törvényre, mely a házszabályoknak bárminemű módosítását csak az országgyűlés utolsó ülésszakában engedi meg, vezettetve attól az intenciótól, hogy a bizonyos alapon és szervezet mellett megválasztott országgyűlés azt az alapot, amelyen megválasztatott, a maga számára meg ne változtathassa kénye-kedve szerint.

Tisza Kálmán ezzel szemben hivatkozott maguk a házszabályok határozatára, melyek minden képviselőnek megadják a jogot, hogy indítványát kifejthesse, indokolhassa. Ettől még messze van, vajon a Ház az indítványt napirendre kitűzze-e, s ha kitűzte és megvitatta, elfogadja-e, és ha elfogadta, úgy történik-e az elfogadás, hogy a hozott határozat azonnal vagy csak bizonyos idő múlva lépjen érvénybe.

Erre azután a nagy többség szavazással megadta a jogot, hogy Baross kifejtse indítványát, amit ez, meg kell adni neki, meglehetős higgadtsággal és tárgyilagossággal teljesített, kivéve azt a passzusát, ahol a szélsőbaloldalra célozva »rossz lelkiismeretet« emlegetett, mely a szólásszabadsággal való »visszaélés« szabályozásában is a szabad szó korlátozását rejti, és klotürt emleget.

Midőn Baross befejezte beszédét, Mocsáry fölállt, s kérte a Házat, hogy miután most már hát tudjuk, mi a szándék, a házszabálynak elég van téve: a Ház vegye le a tárgyat a napirendről, mert annak tárgyalás alá vétele már a törvénysértés kezdete, amiben sem ő, sem pártja részes lenni nem akar, s a szavazástól tartózkodni fog.

S amidőn a Ház e kérésnek helyet nem adott, az egész függetlenségi párt, Irányi s még néhánynak kivételével, fölkerekedett ülőhelyéből, s kivonult a teremből.

Csak ezután került a sor a közlekedésügyi minisztérium költségvetésére.

Itt Somssich Pál felszólalása provokált egy oly jelenetet, mely fölötte gazdag pikáns és izgató elemekben, nem nélkülözi a tartalmat sem, mely komoly elmélkedésre szolgáltatott alkalmas anyagot az elvhűség, a politikai magaviselet tisztessége, a pártelhagyás s több effélék fölött.

Somssich ugyanis idézve a mérsékelt ellenzék pártja volt tagjának, a közlekedésügyi tárca ez idő szerinti előadójának, Lukács Bélának a tegnapelőtti ülésben elmondott szavait, melyek szerint ő azért hagyta el előbbeni pártját, mert ama kérdések, melyekben ő a kormánynak opponált, a közgazdasági kiegyezés és a bosnyák okkupáció kérdése, rosszul ugyan, de megoldattak, s így ellenzéki állás elfoglalására elvi alap nincs; igen ügyes dialektikával mutatta ki ez okoskodás tarthatatlanságát, logikailag abszurd voltát, sőt politikai falzum becsempészését.

Lukács Béla személyes kérdésben felelt, s válasza a leleplezések jellegével bírt a mérsékelt ellenzéki párt kebli titkaiból. A párt nagy tudományú kapacitásai, úgymond, többször ültek össze tanácskozásra, hogy megállapítsák egyfelől ama pontokat, melyekre nézve egyetértenek, másfelől azokat, melyek őket a kormánypárttól elválasztják, hogy így létjogosultságukat mint külön párt programszerű manifesztumban dokumentálhassák a választók előtt: és denique sohase tudtak megegyezni. Ő úgymond, így úgyszólván a levegőben lógni nem akart, azért lépett ki a párt kötelékéből.

Erre fölkelt Szilágyi Dezső. Kemény gúnnyal támadt Lukács Bélára, s azzal vádolta, hogy kilépésének nem az igazi indokait adta elő, mert azokat talán maga se tartja olyanoknak, melyekkel előállani e helyen lehetne (Lukács közbeszól: Adja tehát elő ön, de ne gyanúsítson). Ha a kilépés oka az volt, hogy a gazdasági alku megkötése s Bosznia elfoglalása ténnyé vált, miért nem lépett ki azonnal, amikor ténnyé vált, miért maradt a pártban még e tényé válás után évekig.

Lukács elismeri, hogy vitatkozás dolgában Szilágyival nem mérkőzhetik. Egyébiránt, ha Szilágyi más okokat kutat, hát megmondja neki, hogy az ok igen egyszerű: megelégelte Szilágyi képviselő úrral egy párton lenni.

Tartós derültség követte e szavakat, s Szilágyit kellemetlenül érinté, hogy a nevetők ellenfele pártján vannak, azért hát még egyszer szólt személyes kérdésben, elmondván, hogy hiszen ő Lukács Bélának, mikor egy párton voltak, soha sem volt elég éles, elég határozott a kormány elleni támadásaiban, melyről Lukács többször kifejté a Házban, hogy a nemzet bizalmát nem érdemli meg. Mi történhetett, hogy egyszerre oly nagy lett a bizalma ugyanazon kormány iránt?

Erre ismét fölkelt Lukács, elmondva, hogy míg ő a mérsékelt párt tagja volt, e párt a költségvetést általánosságban sohasem tagadta meg, ez csak azóta lőn divat, mióta Szilágyi a párt pénzügyi tekintélye.

Szilágyi Dezső most se engedte, hogy másé legyen az utolsó szó. Hivatkozott Lukácsnak ellenzéki korában elmondott beszédeire, a »Közvélemény« című lapjában megjelent cikkeire, melyek a legélesebb támadásokkal illetik a kormányt, s melyek ékesen szóló illusztrációi annak, hogy minő farkast fogadott be a kormánypárt kebelébe báránybőrben, s gratulál neki hozzá.

A politikai kaméleonkodásnak sohase voltunk szószólói, s mindig megelégedésünkre szolgált, ha megkapta kellő jutalmát. E háromszori szóváltás azonban mégis több volt a kellőnél, s úgy nem különbözött a közönséges feleseléstől, mint egy tojás nem a másiktól.

A legkínosabb jelenet azonban az ülés végére volt fönntartva. A költségvetés »beruházások« című tételénél Rohonczy Gedeon szólalt föl, ki utolsó beszéde óta - mikor Tisza figyelmeztetésére beszédéből a szükséges konzekvenciákat levonta -, a kormánypártból kilépett s a baloldalra, a függetlenségi és mérsékelt ellenzéki párt közé ült.

Ismert modorában tartott hosszú beszédet, melyben a visszaéléseket újra emlegette, melyeket a közlekedésügyi kormányközegek különösen a kotrási költségek körül elkövettek. Hieronymi világosan és mindenki által érthetőleg derítette föl a vádak alaptalanságát, mire Rohonczy még egyszer felkelt, s röviden reflektálva az államtitkár egyes tételeire, minden átmenet és összefüggés nélkül így végzé beszédét: Én tudom, hogy most is Juvenciust fogják meg bűnbaknak, azt fogják elítélni, pedig nem az a bűnös, hanem »a minisztériumban van egy gaz banda, melynek feje ön, államtitkár úr!«

Általános konsternáció fogadta a magyar parlamentben azelőtt soha nem hallott e szavakat. Mozgás támadt az egész Házban, még a legszélsőbb bali padokon is, az elnök megrótta a szólót, mire ez így szólt:

Bocsánatot kérek a Háztól, de tőle bocsánatot kérni nem fogok soha.

Hieronymi államtitkár állt most föl. Arcán nem látszott meg a vihar, mely lelkében a durva vádra dúlhatott, s hangja nem reszketett. Hidegen, határozottan mondá, hogy miután Rohonczy egy általános vádaktól hemzsegő beszédben támadta meg őt és a minisztérium szakközegeit, s vádjaira csak utóbb keresett megerősítő adatokat, melyek alapján a vizsgálat elrendeltetvén, a miniszterelnök a Ház előtt kijelenté, hogy e vizsgálatból sem őrá, sem a vádolt szakközegekre a gyanúnak még csak árnyéka sem esett, ő Rohonczy képviselő ezek dacára megújított támadását gaz eljárásnak jelenti ki.

Az elnök e kifejezést is megrová. A Ház a legnagyobb izgatottságba jött a kínos jelenet után, amit egyáltalán nem enyhített a miniszterelnök ama lágymeleg kijelentése, hogy tiltakozzék az ellen, mintha a kormányban rablóbanda lenne.

Hogy az ügy ezzel nem lesz befejezve, az előre volt látható.

A folyosói humor persze e sajnálatos jelenetből is viccet csinált. Odagyűltek egynéhányan Baross köré:

- Nagy mester vagy te, Gabi.

- Már miért?

- Eredj már no, mintha nem tudná minden ember, hogy azt a dolgot te csináltad. Így akartál szerezni prozelitákat a klotürnek.

A TISZTELT HÁZBÓL dec. 11. [dec. 12.]

Úgy vagyunk azzal a Tisza szabályozással is, mint a fogfájással: minden ember tud róla valamit. Akinek Bergengóciában egy rongyos fűrészmalma hegedül valami hegyi patakon, amiből ha egy borjú eloltaná a szomját, megállana a malom, aki valaha a városligeti tavon egy szandolénnal fölborult vagy ott horgászott egy félórát az újpesti szigeten: mind azt hiszi, hogy ő már született vízszabályozó s tart épületes oktatásokat a hidraulikából. Soha annyi boldogítót, mint amennyi ennek a mi szegény Alföldünknek kijutott.

Ma a képviselőházban az árvíz kulminált, hogy Fekete Zsigmond szakértő úr kifejezésével éljünk, aki igen érdekes munkácskát írt közelebb Magyarország vizeiről, melyekből őseleink, a hunok és avarok kultúráját így ügyesen sikerült kihalásznia. E könyvében érdekesen mutogatja, milyen jó vízszabályozók voltak a mi ezer év előtt ősapáink, tegnapelőtti beszédében pedig bebizonyítá, hogy milyen kontárok az utódok, mióta ezer évet haladt mindenféle technikai tudomány. »Legyek rossz próféta - mondá -, de félek, hogy a Tiszánál most követett szabályozási rendszer nem egy katasztrófának, de a katasztrófák egész sorozatának lesz a szülőanyja.«

Ma aztán egy hosszú, szikár úriember merült fel a kormánypárt tengeréből, s bemutatván magát mint szintén szakértőt, nagyban erősíté, hogy szakértő kollégája a Tiszánál alkalmazott szabályozási rendszert nem ítélte el, s fogadkozott, hogy ő az ország nyugtalankodó közvéleményét most mindjárt megnyugtatja. (Amire Németh Berci nem engedheté el a megjegyzést: »Vastag fa ez, komám, ily cingár fejszének!«)

És aztán megindult a diszkusszió a völgyzárlati, a medence, a kettős mederrendszer fölött. Csináljunk ott a mármarosi hegyek között a Tiszának vagy tizenöt Lago Maggiore-t, ahová olvadáskor meggyülemlik a vize, völgyek torkolatát a kifolyásnál építsük be várfalakkal, hogy azokkal áradáskor megfoghassuk a vizet, azután úgy ereszgessük alá messzelyenkint; építsünk a Tisza mellett, ott ahol már lomhán hömpölyög, óriási rezervoárokat; vagy - az lesz a legjobb - Vásárosnaménytól ássunk le egy medret, amely a Tisza vizét megossza a Kőrösökig, azoktól a Marosig, ettől a Dunáig, s a Tisza megoszlott vizét, az egész Kőröst és a Marost eresszük le extra úton, mely Debrecen mellett vezetne a Dunába.

Így aztán elérjük azt a kettős célt, hogy nem leszen árvíz, de lesz két paralel futó hajózható Tiszánk, ami igen szép fiziognómiát fog kölcsönözni az országnak a mappákon, s nagyon hasznos is lesz, ha ugyan nem szalad a nyakunkba egyszer egy akkora özönvíz, hogy egy Tisza meder helyett ezentúl kettő telik meg vele, Szeged után Debrecen is elúszik, száraz nyáron pedig mind a kettőnek szántunk-vetünk a fenekén.

E tervekkel egyidejűleg azonban tegyünk eleget a berlini mandátumnak is, tegyük szabaddá a Dunát, és robbantsuk már szét egyszer azt a kellemetlen Vaskaput.

Mind e tervek keresztülvitelére alig lesz több szükségünk két-három nyomorult milliárdnál, amit pedig beszerezhetünk könnyűszerrel, ha mint mindenben, úgy ebben is a német példa után indulunk, s kivetjük a szükséges összeget az ellenségünkre.

Persze ehhez, az szükséges, hogy megverjük előbb. Ebben azonban semmi kétség. Persze hogy megverjük. De hogy megverhessük, ahhoz szükséges, hogy megtámadjuk előbb.

Ergo a Tisza sikeres szabályozásának egyetlen helyes és elengedhetetlen föltétele hadat üzenni a muszkának. Szamár, aki be nem látja, ily világos logikai demonstráció után. Az a kormány pedig, mely ezt belátja, s az első lépést megtenni mégis elmulasztja, nyomorult, gaz és buta.

Ennélfogva indítványoztatik, hogy

tekintve a hazánk alsóbb vidékein gyakorta előforduló veszedelmeket,

tekintve, hogy azok sok kárt, bajt és kellemetlenséget okoznak,

tekintve, hogy elhárításuk kívánatos, de

tekintve, hogy elhárításuk drága is, és

tekintve, hogy nekünk pénzünk nincsen, s ami kevés van, az a boszniai hasznos beruházásokra, fiaink német katonákká neveltetésére, kék hátú vén trotty generálisok illendő úri nyugdíjba helyezésére és szíves hitelerőink rossz szájának bedugására szükséges, mondja ki a képviselőház, hogy

az uralkodó utasíttatik, hogy egy huszonnégy óra lefolyása alatt - mert az árvíz nem vár -, üzenje meg a muszka cárnak a háborút.

Tisza Kálmán, persze, erre is azt fogja mondani, hogy ez a terv kalandos. Ellenezni fogja. De a többség nem fogja elzárhatni magát annak plauzibilis volta elől. Leszavazza. S megtörténik, amit legmerészebb álmainkban is alig mertünk reményleni: az ország egy csapással mind a két Tiszájátul megszabadul.

Ecce! Ajánljuk a határozati javaslatot a tisztelt Ház figyelmébe, ha ugyan komoly szándéka alaposan szabályozni a Tiszákat.

Ni, bizony el is felejtjük jelenteni a világhistóriai eseményt, hogy Tisza Kálmán ma ismételve megmentette Magyarország hivatalnoki karát. Annyira elérzékenyedett megtámadtatásuk fölött, hogy már arra is apellált, ami szerinte éppúgy nem létezik, amint egy druszájának, valami Könyves Kálmánnak nem léteztek a boszorkányok. A közhangulatra. Az tegye lehetetlenné a méltatlan támadásokat.

Sose hittük volna, hogy a miniszterelnök úr ennyire megerőltesse a derekát.

Rohonczy Gida persze válaszolt, hogy ő nem az egész hivatalnoki kart támadta meg. Ő megengedi, hogy vannak kivételek. Majd kisül a végin, hogy kik ellen használta ő azt az inparlamentáris kifejezést, melyért a Háztól bocsánatot kér.

*

Ezzel tehát az afférnek vége szakadt. Azonban meglehet, hogy csak pihen, majd újra kezdi, mint a kifáradt gyerek a vívást, ha megjön a szusza.

*

Eleven kis vita fejlett ki a »vasutak« rovatnál. Pázmándy indítványozta, hogy a magyar vasúti és gőzhajó vállalatok külső és belső szolgálatukban más nyelvet ne használjanak, csak a magyart.

Ivánka Imre opponált ez ellen. Hogy tanulja meg az a szegény német, hogy Fünfkirchen, Eisenstadt, Neuhäusel micsoda? Lám, ő a legmagyarabb vasút direktora, s mégse tudja, hogy Breslau magyarul Boroszló, Leipzig meg Lipcse.

Az ő meggyőző érvelése kapacitálta is a Házat, mely az indítványt szótöbbséggel elvetette. Pedig amellett szavazott még a habarék is, sőt, ami sohasem történt azelőtt, Horvátországnak is a kétharmada.

Göndöcs nem szavazott az indítványra, amire Thaly Kálmán biztosítá is, hogy Árpád apánk megfordul a sírjában, ha ezt meghallja.

Mondott is aztán Göndöcs a mezőgazdaság, ipar és kereskedelem miniszterének olyan szép kis dikciót, hogy Árpád apánk bizonyosan még egyet fordult, ha meghallotta. És így megint csak rendbe van hozva a dolog.

A MAI ÜLÉS [dec. 13.]

Aki a mai ülést végighallgatta, bízvást hihette, hogy a tisztelt Házon valami boszorkányság ment végbe tegnap óta. Mintha csak kicserélték volna, egy haja szála se hasonlított ahhoz a fizionómiához, amit a múlt napokban mutatott. Mokány Berci őkigyelmének mintha csak magva szakadt volna, nem hallottuk a jóízű frázis kiszólamlásait, ékes mondásait, amiktől úgy megviszket az embernek a tenyere. A Ház szolid volt és komoly, mintha Irányi Dánielnek lett volna teremtve a képére.

Komoly, higgadt, szakszerű diszkusszió engedett a múlt napok káromkodásának helyet, mintha ki akarná köszörülni a szenvedett csorbát, s meg akarnák mutatni a honatyák, hogy nálunk is lehet parlament, ha igazán akarjuk.

A közgazdasági tárca volt napirenden, az, amelyet legújabban Széchenyi vezet. Pál tudniillik.

Ama vehemens támadás után, melyben Somssich és Szilágyi Dezső Lukács Bélát részesíté a minap, hogy odahagyta őket, tekintve, hogy e párt vezérei mily szigorú logikusok, azt hihette volna az ember, hogy no, most mindjárt az új miniszterre kerül a sor, mégpedig sokkal dörgedelmesebb alakban. Mert Lukács Béla több mint egy éve, hogy kilépett a habarékból, több mint egy esztendeig volt a Mahomed koporsója, s csak azután szánta rá magát, hogy legyen ő is szerény mameluk. Pál azonban sokkal megvetőbb módon hagyta oda az oláhokat. A miniszteri tárca ott volt már a zsebében, s mégsem jutott eszébe, hogy talán el is illenék búcsúzni eddigi híveitől. Még a klubból se lépett ki, mintha azt, hogy a mérsékelt ellenzéknek tagja is lehet valaki, meg miniszter is, egész természetesnek találná. Úgy kellett őt extra figyelmeztetni, hogy ez a két méltóság egy kicsit inkompatibilis, amire aztán megadta pártjának az abfertigungot.

Ha tehát a pártvezérek érdemesnek látták oly nagy fúriába jönni azért, hogy egy párthívök lassankint átmegy a túloldalra, azt vártuk mint következetes emberektől, hogy ma legalábbis felgyújtják a házat annak az embernek a feje fölött, akiben nekik annyi hitük vala, s aki közvetlenül a kebelükből egy hirtelen ugrással ott termett abban a miniszteri székben, melyet ők oly hiába ostromolnak évek óta.

Nem, nem történt semmi veszedelem; a cirkumspectus urak jónak látták gyöngéd figyelemmel lenni a grófi miniszter iránt, akit pártelhagyási lépésében bizonyára nem vezetett egyéb érdek, mint használni a hazának.

*

Mikor a piros bársonyszékben új alakot pillant meg a publikum, az első dolog, amit tőle vár, az, tartson egy dikciót, s mondja meg, új állásában mit kíván csinálni? Mi is azt hittük, hogy gr. Széchenyi Páltól nem kívánhatunk kevesebbet, mint azt, hogy most, midőn először nyílik alkalma nyilatkozni, ki fogja fejteni programját.

Annál is inkább vártuk őtőle azt, mert ő volt a gazdakörből kiindult agrárius mozgalom fejének elismerve, s méltán gondolhattuk, hogy nagy ideákkal van tele, amelyeket most íme kifejt, s előadja hazamentő terveit, melyek megvalósítása kedveért ellenzéki állását odahagyá.

És ő fölállt. Megszólalt, és beszélt hat és fél percig, mely idő alatt mindig csak azt fejtegeté, hogy az ő tisztelt hivatali előde, báró Kemény Gábor is derék ember, meg hogy ő is derék ember.

Ebből aztán legyen okos, aki tud.

Gaál Jenőnek, Herman Ottónak és gróf Apponyi Albertnek kellett elvállalni, hogy mondjanak a miniszter helyett valamit. Hát azt a három dikciót aztán meg is lehetett hallgatni. Olyan volt mind a három, hogy a legfényesebbek egyikévé tették a mai ülést, s a régi, eszmékben gazdag reformátorokat láttuk föltámadni bennök. Igazi lelki gyönyörrel hallgathatá, aki a tartalmas parlamenti vitatkozásokban örömét találja, s gondolatot, eszmét, tervet keres a szavak alatt.

Gaál Jenő nagy szorgalommal kisütött beszédét méltán nevezhette államférfiúinak, tartalmára úgy, mint koncepciójára kitűnőnek Herman Ottó. De az ő beszéde is megérdemlé mind amaz elismerést, mellyel Apponyi adózott neki. Ez utóbbinak beszédét pedig a legnagyobb figyelemmel és méltánylással hallgatta az egész Ház pártkülönbség nélkül. Mindenesetre egyik legemlékezetesebb beszéde lesz az idei büdzsévitának. Különösen élénk visszhangra talált a beszéd azon része, melyben a magasabb állásúak hazafiúi föladatát és nagyobb kötelességeit vázolá. Ama szavai, hogy akit születés, rang, vagyon, összeköttetés magasabb állásba helyezett, tartsa szeme előtt, úgymond, hogy mindenki tolvaj, aki a társadalomtól többet vesz, mint amennyi érőt érte tesz, egy gróf Széchenyi István szájába is méltók lettek volna.

A feszült figyelemmel hallgatott beszédek között Jónás Ödön és Dobránszky Péter nyújtottak a Háznak egy kis jótékony pihenőt, amikor ki lehetett egy kissé menekülni a folyosóra.

- Jónást még a cethal is kiadta, amikor elnyelte mondá - Szathmáry Laci bácsi, és elmenekült az előbbeni beszéde elől.

- Menjünk pipázni - mondá ismét, mikor a második kezdett beszélni.

*

Úgynevezett pikáns epizódja nem is volt ez ülésnek. Csak midőn Apponyi, a szocializmusról szólva, Bismarck szavait idézé, hogy az államgépezet kerekeit nem árt megkenni egy kis szocialisztikus olajjal, akkor szólt közbe Németh Berci:

- Ahá! Petroleum!

Apponyi, mint petroleur!

A MAI ÜLÉS [dec. 15.]

- Phű, csakhogy letettem!

- Mit?

- Hát az érettségi vizsgát.

A szellemes olvasó talán nem szorult a mi felvilágosításunkra, hogy a fönnebbi párbeszéd egyik históriai személye nem vala más, mint a nagy Széchenyi kis unokaöccse, akitől ma múlt el az a keserű pohár, melyet miniszteri műnyelven tárcatárgyalásnak neveznek.

A földmívelés, ipar és kereskedelem tárcáját intézte el a Ház. De nem múlhatott el minden vihar nélkül, még ajtózárás előtt érte az a fergeteg, amelyik hajókat pusztított el a fiumei kikötő előtt a múlt hónap végén.

Halász Géza bácsi evezett neki a miniszternek azzal a jelszóval, hogy c'est la mer qui donne l'empire, s ebből kiindulva követelte Fiumét. Aztán biztosítá a minisztert, hogy hiába haragszik, de biz az többször is meg fog még történni, hogy Széchenyi Istvánt Pál úrnak szemére vetik. Aztán a miniszterelnököt lepte meg a kérdéssel, hogy mi dolog az, az ellenségtől szerezni kereskedelmi minisztert? Hát már nincs arra való ember a saját táborában? Mit sértegeti pl. Wahrmann Mórt? Hát megérdemelte az az ilyen bánást? Avagy a miniszterelnök úr is antiszemita már? Ilyen bevezetés után vitorlázott ki aztán a nyílt tengerre, csinálva ott olyan galibát, hogy a kormánynak minden tekintélyét össze kellett szedni, hogy lecsillapítsa a háborgó hullámokat.

Először is maga a miniszter vállalkozott Neptun szerepére. Nem ért az semmit. Utána kirukkolt az államtitkárja. De szegény Matlekovics csak a szárazságának köszönheti, hogy nem nyelte el valami cápa. Utána egy révkapitány vonult elő egy fregatton, aki már a delegációban is volt tengeri előadó. De hiába hasonlított őkelme Umberto olasz királyhoz szőke kiadásban, a bóra csak dühöngött az Adrián. Végre is Jókainak kellett előrukkolni, aki a legjobban értesített forrásból - bizonyosan a Castaliaiból - biztosítá Halászt, hogy Fiuméban száz év alatt egyszer ha esik olyan vihar, mint volt a minapi, s ha azért külön hadihajót tartanának a kikötő előtt, amelyik a veszni induló hajókat kimentse: ötvenszer annyiba kerülne ennek ott tartása, mint az a kár, amit egy ilyen ritka vihar okoz.

Halász Géza erre is csak a fejét csóválta, s kijelenté, hogy ő arra, amit Jókainak holmi tengeri »Waldmajorok« mondanak, mind nem ad semmit. Végre is agyon kellett szavazni az öreget. De azt se engedte csak úgy könnyen: határozati javaslatának őmaga fojtotta meg az egyik felét. A másikat aztán odaadta, hogy verjék hát agyon.

Beszéltek még aztán egy kicsit a filoxéráról, a fogarasi mintatelepek címénél a petroleumforrásokról s egyebekről, és csak aztán következett be az a boldog pillanat, hogy a szorongattatásaiból kiszabadult miniszter végre megkönnyebbülve fölsóhajthatott, amint ez a sorok elején ékesen előadatik.

S ezzel új nap virradt föl Széphalomra. Zordon Wahrmann leszállt az előadói székről, és fölvonult rá gr. Zichy Ágost, a hajnalarcú, kinél nem találkozik szebb szakáll a háznak sem az egyik, sem a másik hemiszféráján. De hang se ám. Kemény Gábor lírai tenornak adja ki magát, de ehhez képest még ő is kontrabasszus. Ágost gróf oly magasan trillázik, hogy szinte a fülemilét véljük hallani, mikor nincs egészen jól diszponálva. Aztán hogy pereg ajkáról a szó. Mint a hegyi csermely. Két perc alatt készen volt az egész kultusz- és közoktatásügyi büdzsével. Nem is csoda, ő, aki a mongolok Góbi-pusztáján - ami nagyobb Európánál - hat hét alatt végigfutott, mint ölné az időt ilyen kisebbrendű sivatagon?

Trefort miniszternek az a tulajdonsága van, hogy amely pillanatban az ő büdzséje előkerül, a szemöldöke azonnal fölszalad a homloka közepire, és ott marad egész addig a pillanatig, amikor az utolsó tételt is megszavazták neki. Ez idő alatt folyton izeg-mozog, mintha szurkálnák a vörös széken keresztül, s nagyszerű dikciókat hallgat el magában minden megjegyzésre, amik a közoktatásügy nagy kárára, fájdalom, nem juthatnak bele a naplóba.

Ecclesia praecedit, s ennélfogva Jánossy János plébános úr szólt először a kultuszhoz, megdicsérve a 67-ki kiegyezést - amin ez a szegény kiegyezés csodálkozhatott legjobban -, és a filozófusokat mind a pogány Platóntól egész Herman Ottóig, csak azt nem tudjuk, Voltaire-t és Rousseau-t is oda értette-e? Oda lyukadt ki, hogy keresztény alapon kell nevelni a zsidókat.

Aztán Urváry Lajos, szintén hajnalarcú hódította vissza Muraközét a szent koronának, ami bizony nem ment minden testvérharc nélkül. Mert Vuchetich fölállt, s rendkívül érdekes előadást tartott a muraközi nevelésről, ahol ilyen ortográfia szerint tanítják a nyelvet: Latiatuc feleym zumtukhel mic Vogmuc - csakhogy horvátul -, meg a talián szokásról, amikor egy sipkába hányja mind a szenteket, s úgy tapossa meg, de biztosítja szent Antalt, hogy őt kiveszi.

Legérdekesebb volt az ülés befejezése. Tisza jelentette ki, hogy mához egy hétig tart a diligencia, aztán mehet haza isten nevében Wahrmann Mór is, Jókai Mór is, mert minden mór megtette akkorára már a maga kötelességét, megszavazván ami tőle csak kívánatott.

A T. HÁZBÓL [dec. 16.]

Korán reggel jöttem haza a »Kék macská«-ból, s alig aludtam két órát, mikor reggel megzörögteti valaki az ablakomat.

Ki az? Ki az? Ki kopog? Mi kopog? Egy fekete holló. Nem a! Egy képviselőtársam zörgetett be az ablakon. Félálmosan is megláttam a függönyön keresztül bozontos fejét, s felösmertem, hogy a Pali.

- No, mit akarsz?

- Jössz a házba? - kérdé.

- Miféle házba?

- Hát a képviselőházba!

- Már hogy mennék? Nem szoktam én oda járni. Mit keresnék én ottan.

- Pedig itt vannak a választóid, egész nap kerestek tegnap.

- Tyhű, ördögadta! Hol a ruhám? Megyek azonnal.

Csengettem az inasomnak, de az még mélyen aludt. Magamnak kellett őt fölkölteni, hogy tisztítsa ki a cipőimet, mert sietek a Házba.

- Lehetetlen! - mekegte ásítozva, és a másik oldalára feküdt.

Alig bírtam eszméletre hozni a gazembert s jóformán dél volt már, mire a Sándor utcai palotáig vergődtem, s leülhettem a helyemre a jobboldalon Kőrösi bátyám háta mögé.

Az éjjeli mámortól még ködös volt a fejem, s amint szemeimet kitörülgettem, olyan csodálatosnak látszott nekem ez az egész környezet. Ez a tömérdek józan ember így együtt egy rakáson. Ejnye, de furcsa is a világ délelőtt!

Az ismerősök vígan és félig-meddig nevetgélve üdvözöltek, s azután összesúgtak a hátam mögött. Verhovay Gyula fölvette a cvikkerjét és figyelmesen rámnézett. Mit akar velem ez az ember? Egészen idegessé tett a nézésével, s többé nem mertem tekintetemet a szélsőbaloldalra vetni, kivált midőn észrevettem, hogy a Polónyi széles arca is felém van fordulva, mint a nap tányérja, s hogy a rettenthetetlen daliának fekete kendővel van megint felkötve az egyik karja. Miféle párbaj lehetett már azóta megint? Mégiscsak baj az, ha az ember ritkán jár ide! Egészen kiöregszik a tudományos ismeretekből! De vajon miről suttognak az emberek, ha rám néznek.

Talán tudtomom kívül valami tapintatlanságot követtem el?

Szemeimet kellemetesebb tájékra, a mieink felé indítám el. Szegény Péchy, de megöregedett, amióta nem láttam.

De nini, micsoda dolog az, Szász Károly, P. Szathmáry Károly is köztünk ül! Hát ezek mikor lettek képviselőkké?

Jézus Mária! Hiszen ez már egészen új »Ház«! Ez már új ciklus! Átaludtam vagy négy esztendőt, s elfelejtettem magamat megválasztatni! Persze, azért nevetgélnek, azért suttognak, mert illetéktelenül ülök itt.

Tűkön ültem, s ideges lettem valahányszor a teremőr felém jött, nem-e akar kivezetni? Csak már azt tudnám, hányadik évet írjuk Krisztus után, akkor ki lehetne számítani! Mert én 1881-ben lettem megválasztva három évre. De restelltem megkérdeni.

Midőn éppen ezen tűnődném, s hallgatám a Hegedüs László beszédjét, mely alatt Trefort táncra perdült a széke előtt, hozzám jön gróf Apponyi Albert, s gyöngéden oldalba döf.

- Miről fog beszélni? - kérdi tőlem.

- Kicsoda? Én?

- Nem. Ő.

Zavarba jöttem, nem tudtam mit felelni, amit látván Apponyi, hátat fordított nekem, s otthagyott.

De hát ki az az ő? Miféle ő? S mi közöm nekem hozzá?

Fejem egyre ködösebb, ködösebb lett. Hát minek is jöttem én ide? Aha! A Pali rámijesztett, hogy a választóim is itt lesznek. Legalább mutassam már magamat ilyenkor. Igaz az! Őértük jöttem, s kezdtem is keresni a derék atyafiakat a karzatokon.

De nem láttam ott ismerős ábrázatot, hanem láttam egy igen szép arcot ragyogó fekete szemekkel. A szép kis fejecske nyugtalanul izgett-mozgott. Két honatya mulattatta két oldalról; Hentaller Lajos és a kis Meszlényi. Még a Berci bátyánk beszédjét sem hagyták neki élvezni, pedig ma csakugyan benne volt Berci az adomázásban.

Átballagtam az Odescalchy Artúr háta mögé:

- Ki az a szép kisasszony a karzaton? - Tudtam, hogy őneki tudni kell.

- Az bizony Fiáth Mariska, a főispán leánya.

- Ah! Köszönöm, Artúr, az isten áldjon meg érte, hogy megmondtad, de hátha még azt is megmondanád, mit keres itt Szász Károly?

- Hogy mit keres itt? Ej, iszen látod, hogy a kultuszminiszter van ma a présben, hogy hát valami bántódás ne érje, magával hozta egy fiakeren a legszükségesebb paksamétákat és Szász Károlyt. De mért kérdezed...

- Mert azt hittem, hogy a Greguss temetésén vagyunk, ha jól emlékszem ott tart ő ma halotti beszédet.

- Most is éppen azt tanulja a padban, míg a miniszter táncol.

Ebből a diskurzusból azután megtudtam, hogy képviselő vagyok még, s örömömben mindjárt be is iratkoztam a csángópatrónusok közé. Odescalchy és Szathmáry György gyűjtötte őket.

- Aztán miféle fizetséggel jár az? - mondám tárcámat nyitogatva.

- Semmivel, erkölcsi pártfogásnál nem kérünk egyebet!

- Ne beszélj, kérlek! No, akkor hát mégis átaludtam nehány esztendőt. Az én időmben nem így volt. Minden a fizetéssel kezdődött.

Most már azután nyugodtabb lettem mégis, s figyelni kezdtem a tanácskozás folyamára.

Azaz ha figyelhettem volna, mert a hátam mögött Péchy Manó örökké dúdolgatta azt a régi nótát:

Trefort a miniszter-kultusz
Azért van most annyi stultusz.

Mondtam is nekik, hogy ezt a jó rímet oda kell adni kölcsön Szász Károlynak.

Amennyire kivettem a tanácskozásokból, valóságos vallási háború fejlődött, persze mindenki a maga szempontjából fogván fel a kérdést. Thaly beszélt a történelemről, Hegedüs László vádolta, hogy katolikusoknak nevelik a protestánsokat, a szelíd Irányi nem tűri meg a nem háborúskodó és nem káromkodó nazarénusokat, akiknek a tiszta szájáról igen jóízű adomát beszélt el Komjáthy Béla a folyosón.

Hogy azt mondja, egyszer egy nazarénus szekere beakadt a sárba, a két gebéje sehogy se bírta kivontatni, akármint verte is őket az ostorral. (Herman Ottó befödte arcát kezeivel, és elfutott: ő nem hallgatja tovább!)

Hát amint így búsulna a nazarénus, arra jön egy kálvinista sógora.

- Mi baj, sógor? - kérdi a kálvinista sógor.

- Nagy baj van, sógor - mondja a nazarenus sógor, megörülve a kálvinista sógornak -, befeneklettem, hanem hát most már sebaj, jöjjön kend, ide, kérem, álljon a hátam mögé, aztán káromkodjék nagyokat, de úgy, hogy a lovak azt higgyék, én káromkodom, én majd a mellé ütőm őket, mert csak a kettő együtt ér valamit! S richtig, a káromkodásra kihúzták könnyedén a terhes szekeret.

Németh Berci bátyánk a tanfelügyelőket viccelte, akik bejárnak a parókiákba, s többnyire esznek-isznak a papnál, de az iskolákat meg se nézik, s ha megnézik is, csupa bakokat lőnek még a gyerekekkel való társalgásukban is, amiért aztán kinevezik őket királyi tanácsosoknak. Hanem azért még egyik sem tanácsolt a királynak semmit.

Mikor beszédjét elvégezte, ő is kiment magát kifújni a folyosóra. S ő úgy fújja ki magát, hogy ráadásul elmond egy-egy adomát, amely a plénum előtt diákul van.

Csak egyetlen egy tanfelügyelőt ösmertem - beszéli -, aki szorgalmasan járt kerületébe, s annak is egyetlen falujába.

Egyszer vele mentem én, s mondtam neki, nézzük meg az iskolát.

No, hát nézzük meg. Megnéztük. Feltűnt nekem, hogy a gyerekek között sok az egyforma arcú, s mondom a tanfelügyelőnek:

- Te, János, ezek a gyerekek nagyon hasonlítanak ám rád.

- Ühüm... Ühüm... A szegény tanító kedveért, hogy legyen kit tanítania.

Azután mintegy enyhítő körülményül hozzátette:

- De nézd meg jól... ilyen szép menyecskék, mint itt, nincsenek is ám egyebütt... s aztán egynek sincs otthon nyáron a férje.

Ez volt az egyetlen tanfelügyelő, aki Berci bátyánk szerint megszolgálta a fizetését.

Németh Berci után már csak a minorum gentium beszélt.

Mikor vége volt a gyűlésnek, nekem jön most már nem Apponyi Albert, hanem Lánczy Gyula, s így szól:

- Hát miért nem szólalt föl? Nem mer már? Mi?

- Mondjátok már meg, kérlek, hogy ki?

- Ej, mintha nem tudnád: Ónody.

- Mit? Hát beszélni akart?

- Mit? Hát nem azért jöttél?

- Nem én. A választóimat gondoltam, hogy itt vannak.

- Fel vagyunk sülve. Mindnyájan azt jósoltuk a te jöveteledből, hogy Ónody fog beszélni.

Innen tehát a suttogások, s az elterjedt hírek a folyosón. De így van az, ha az ember ritkán szokott elmenni a Házba. Figyelmet ébreszt, s kombinációknak ad anyagot. S az se utolsó dolog.

A T. HÁZBÓL [dec. 17.]

Szalay Imre ma reggel ballábbal kelt fel, s kigondolta, hogy le kellene magyarra fordíttatni a talmudot. Aztán kinyomatni és szétosztani a képviselők között, hogy keresse ki abból minden ember külön: »Wo ist die Katze?«

A reggelinél Imre elkezdte a gombjain kivetegetni, csakhogy nem úgy, mint más ember szokta »pap... katona... kutyapecér...«, hanem így: »Elmondjam? El ne mondjam?«

Azaz elmondja-e, vagy ne mondja el az ország színe előtt ötletét, rávarrva azt kötelességnek a Trefort toldott-fódott köpenyegére.

Az jött ki neki, hogy elmondja.

Már miért is ne mondanám? Nem lehessen tudni, mitől lesz az ember naggyá! A kassai ember meghal a töltött káposztától, a kolozsvári meggyógyul. Ha Podmaniczky Frigyes híressé tudott lenni a nadrágjairól, Odescalchy Gyula a Váci utcai sétáiról, miért nem állíthatnék én magamnak monumentumot a talmud lefordításának megpendítésével? Imre, beszélni fogsz, s ötleteid jachtján nekivitorlázol a kultuszköltségvetésnek!

S úgy tett, amint kigondolta. A Herman beszédje alatt kicirkalmazta szépen a mondatokat.

A Házban kevesen voltak ma. Kit érdekelne ma Trefort. Akármi történik is vele? Lesz-e botrány, goromba szcéna, vagy nem lesz? Nincsen ingere. Annyi sok gorombaságot nyelt már el őexcellenciája, hogy egy-két vékával több vagy kevesebb, nem számít.

Az ellenzék ravaszul használ fel mindenféle taktikát ellenében. Tegnap Németh Albert fogta magát, s elkezdte magasztalni. De még erre sem jött zavarba, még ez se hozta ki sodrából. Nagyobb ember ez még Tisza Kálmánnál is.

Herman beszédje alatt még mindig a csángó szövetkezet alakítása folyt a folyosókon különböző gruppokban.

- Ne okoskodjatok annyit - mondja Móricz Pál -, hiszen már nem akarnak idetelepedni.

- Vajon?

- Pedig úgy áll a sor. Mikor most Nagy Gyuri komám elvitte őket Pancsovára, hát meghagyta neki Tisza Kálmán, hogy valahogy bele ne szeressenek a vidékbe.

- No, és mit tett velök Gyuri?

- Hát azt tette, hogy elvitte őket a Dunához, ahol a Duna-partot cölöpözik a munkások. Csobot uram, az egyik csángó meg is kérdezte:

»Osztég mit művelnek ezek az emberek? Mért verik ezeket a derék hasábfákat a fődbe?«

Azt hitte a derék csángó, hogy reciprocitásból történik: a földből nőnek a fák, s most megint visszaverik őket a földbe, hadd nőjenek ki megint. Már csak furcsa módja az erdőültetésnek... De hát ahány ház, annyi szokás!

Nagy Gyuri megmagyarázta:

»Ezekkel a cölöpökkel fogják meg a vizet.«

»Megfogják? Hajszen nem nyúl az vagy ürge, hogy megfognák? Ne tréfáljék már országtartó uram ilyen csúfondáros módra.«

»Pedig hát azt meg kell fogni, mert ha meg nem fogják, az a víz tavaszkor mind kijön a földekre. Olyan bolond egy víz az, atyafiak.«

»Kijön? Aztán minek jönne ki?« - tűnődik rajta Kántor uram.

»Hát az bizony kijön, mert oszt' egész kánikuláig rajta szeret sétálgatni a földeken.«

»Azokon a földeken, amiket mi kapnánk meg őszentségétől?«

»Éppen azokon.«

Erre aztán kezték a csángók döfködni egymást, s lassankint leesett az álluk. Csobot uram gondolatokba mélyedve dünnyögte a papnak: »Nagyon meggondolandó dolog ez, tiszteletes uram, meggondolandó... Velünk akarják megfogatni a Dunát.«

Ezalatt bent a Házban Herman a múzeumról kezdett beszélni.

- Nem a múzeum van a napirenden - kiálták -, hanem a gimnáziumok!

Herman hangtölcsért csinált a tenyeréből, s fölfogván a »gimnázium« szót, zavartalanul folytatá:

- Jó! Tehát a gimnáziumokról fogok beszélni -, s beszélt a gimnáziumokról.

- Ez az ember egy egész arzenális! - szólt nyelvével csettentve Széll Kálmán, ki bizonytalan színű kabátjában, tarkás fölgyűrt rövid nadrágjában úgy néz ki, mint egy meggazdagodott csutoragyáros.

A türelmetlen Szalay Imre, aki különben is a Ház »enfant terrible«-je, eközben odasúg Hermannak:

- Ne hidd, hiszen a képzőművészetekről van szó!

- Nekem az is mindegy - súgta vissza, s elkezdett a képzőművészetekről beszélni.

Majd Mocsáry következett utána. Neki a hittérítő jezsuitákkal van dolga a kassai konviktusban. - Micsoda hajmeresztő botrány ez!

Komjáthy erre elbeszéli a szép szőke arcú Zichy Ágostnak, aki az előadói szék mellett gubbaszkodik, hogy valamennyi szerzet között legtöbbet érnek a szécsényi barátok.

Ezeknél az a szokás, hogy az egyes frátereknek mindennapra ki van mérve ebédre az ital adagjuk: egy fél liter bor.

Ha azonban vendég van, akkor ad libitum. Ez is szabály.

A barátok tehát gondoskodtak, hogy vendég mindig legyen. Ha pedig csúnya, zimankós idő van, úgyhogy nem akad éppen senki, összetesznek egy pár garast, s pénzért fogadnak vendéget, az odavaló proletariátus közül. Hej, szép potya ez, akárki mit mondjon!

De immár Imrére kerül a sor, Németh Berci édesen hunyorítgat szemeivel.

- Az én tanítványom - dünnyögi -, de még gyenge, gyenge... mint Madách barátom mondja.

Imre elmondja hiba nélkül, amit akar, s a végire odaragasztja a palackjai vignettáját, s azt a hitvallást teszi, hogy ezentúl a borászatra is több gondot fordítson a vallásügyi miniszter.

Míg Szalay imigyen kalimpázza a cégért, azalatt két pogány képviselő szépen körülfogja Göndöcs Benedeket.

- Láttam az arcképedet a Vasárnapi Újságban.

- Csinos, átkozottul csinos volt - mondja a másik.

- Hát az életrajzot olvastad-e? - kérdi szerénykedve Göndöcs.

- Nem biz én, elszedték előlem az asszonyok. Ej, Benedek, Benedek... nagy kópé vagy te, Benedek!

Göndöcsnek jól esik ez a fekete gyanú, s szemérmesen lesüti a szemeit.

- Te nem is annyira méhész vagy atyám - hajtja a másik kópé -, mint inkább méh, aki virágról virágra száll... Hanem iszen minden ki fog most sülni.

- Hogy érted ezt? - kérdi Göndöcs meghökkenve.

- Hát úgy, hogy Irányi Dániel föl fog szólalni a papok ellen. Tudod, én szeretem a papok pajkosságát, mert én nem vagyok erényes ember, de az öreg puritán, és hajthatatlan. Beszédre készül ellenetek, s hallom, rád egyenes célzás lesz benne...

- Lehetetlen az!

- No, ha lehetetlen, hát ne hidd el - mondja ez vállat vonva.

- Utique... honnan tudod?

- Honnan? Olvastam a beszéd elejét. Csupa békési pikantériák. Mondhatom, nagyon tapintatlan dolog lesz.

- De hát mit akar már ez az Irányi? Szőrcsuhát öltsünk, hamut hintsünk a fejünkre, és mezítláb járjunk?

- Tudod mit, engeszteld ki. Szavazz a polgári házasság behozatala mellett az ő indítványára.

- De mit mond a prímás?

- Ej, mi közöd a prímáshoz? Hiszen Irányi tán még a pápánál is erényesebb: vele bízvást járhatsz egy nyomon.

Göndöcs gondolkozóba esik, szórakozottan hallgatja Trefortot, pedig föltette magában odahaza, hogy az egész beszéd alatt ébren lesz, lelkes arcot fog vágni és sztentori helyeseket kiáltani, s ez most mind olyan félszegül üt ki neki.

Trefort elmondja: »A katolikusok szidnak engem, hogy protestánsokká teszem őket.« Göndöcs belekiált »helyes!« Trefort folytatja: »a protestánsok ellenben azért szidnak, mert katolikusokká teszem őket.« Göndöcs megint belekiált: »Nagyon helyes!« Trefort dühösen ránéz. Péchy Manó a fülébe súg: »Vigyázz, boldogtalan! Sohasem leszel püspök.«

Göndöcs most már vigyázni kezd, de valaki odakiált Trefortnak:

Hát a zsidók?

- Azokkal is elég bajom van - panaszkodik Trefort, s még dühösebb szemeket vág Göndöcsre.

Göndöcs elkeseredik, s mérgesen motyogja:

- Most már azért is Irányi javaslatára szavazok.

Ilyenformán születik a meggyőződés. S az újságírók aztán patyolat pelenkát varrnak neki.

Hanem szó, ami szó, ez a Trefort mégis tehetséges ember. Ma egészen jól beszélt, s megjegyzései gyakran sikerültek, sőt meg is nevettették a Házat.

Úgy néz ki, mintha viaszból lenne, élénk gesztusai rontják beszéde hatását, még a homlokráncai is folytonos mozgásban vannak, dialektusa németes, de nem kellemetlen, kontradikciói pongyolák, de mindig mond valamit, még akkor is, amikor semmit se mond.

Annyira vitte a népszerűtlenségben, hogy emiatt kezd már némi tekintélyre szert tenni. Mert olyan népszerűtlennek lenni, mint ő, s mégis meg tudni maradni miniszternek, nem tréfadolog. Ezt nehezen csinálja még utána valaki.

Trefort után azután apró felszólalások következnek csak. De már ezekről nem érdemes beszélni.

Göndöcs hű maradt föltevéséhez, s Irányi javaslatára szavazott.

Móricz Palya hátba ütötte:

- Álmodba beszélsz, Benedek? Az isten szerelmeért.

Nagy éljen hangzott fel.

- Kit éljeneznek odabent? - kérdi a folyosón Prónay Dezső.

- Göndöcsöt.

- Mi történt vele? - rebegi csodálkozva. - Lemondott a képviselőségről?

- Nem biz az! Hanem lutheránussá lett.

A T. HÁZBÓL [dec. 19.]

Ma valamivel előbb indultam a Házba, mint rendesen, mivel elhatároztam, hogy ma különösen jó karcolatot írok a kedves lapomnak, a »Pesti Hírlap«-nak.

Útközben azonban elfogott vagy tíz képviselőtársam, akik közül mindenki nyolc-tíz percig zaklatott különféle kérdésekkel.

- Nem tudod kinél lehet előjegyezni a Hieronymi tiszteletére adott bankettre?

- Nem tudom.

- Azt hallom Horváth Gyulánál van az ív, az rendezi.

- Lehetetlen! Hiszen csak az imént éppen maga Horváth Gyula kérdezte, hogy kinél lehet aláírni.

Végre Gromon Dezsőtül megtudtuk, hogy Éles Henrik rendezi.

- Éles Henrik? Hiszen az nem ért ahhoz!

- Persze, hogy nem ért, de ha egyszer ő ambicionálja.

- Jól van no... Hiszen végre is nem lehetett Rohonczyra bízni.

- Tehát Élesnél van... De hol van hát Éles?

Keresték Élest. Mikor a Házba értem, minden első ember Éles után tudakozódott, ki látta, ki beszélt vele, hol látták utoljára, hol eszik, hol vagyon lakása, és hova szokott járni?

Éles egyszerre nevezetes ember lett, de azt nem lehetett konstatálni, hogy hová jár, csak azt, hogy hova nem jár. S ez a hely éppen a »tisztelt Ház«.

Mondom, előbb indultam, de sokkal később értem oda, amit nagyon sajnáltam még azért is, mert meg voltam győződve, hogy ma Paulert fogják megfojtogatni.

S íme mi nem történik?

Mire odajutok, már akkor a vadonatúj Ráday fut vesszőt. A honvédelmi tárca gyomrát vizsgálták. S az a gyomor eszik majdnem a legtöbbet, kivált ha egy kis hurut kerülgeti.

Hej, hát mi történt itt? Hogy siklott ki Pauler ilyen gyorsan?

Hogy? Hát úgy, hogy az egész Ház antiszemita, s ezek mind szimpatíroznak az öreggel. Nincs az a lehetetlenség, amit most meg ne adnának neki, még azt a helyet is lefújjuk, ahova ül.

...De ha ilyen szédítő gyorsan mennek át a költségvetésen, miből írjam én meg a karcolatomat.

Megfogom a büfében Bittó Istvánt.

- Mondjál nekem, bátyám, valami kulisszatitkot.

- Mifélét?

- Hát valami házi dolgot a konzervatívek köréből.

- Hm, öcsém! Olyat én is csak egyszer hallottam életemben s ez is még 1875-ben volt. Örömmel nyit rám egy napon Ürményi, az egész arcán volt valami titkolódzó mosoly, mint mikor valami történik, de még nem akarjuk elárulni. »Mi történt, Maxi? kérdem meghökkenve, történt valami?«

»Történt, kedves bátyám - mondja Maxi -, ez az első nevezetesebb házi esemény a konzervatív párt életében.«

»Nos?«

»Megdöglött a Lipthay Béláné kiskutyája!«

Láttam, hogy Bittó jó kedvében van, hát nem eresztettem el egy könnyen.

- De iszen, kegyelmes uram, tudsz te, ha akarsz valami státus-titkot.

- Nem én, ha agyonütnek se... ha csak azt nem vesszük, hogy Klapka terveiről hallottam valamit.

- Micsoda Klapka-tervek? Pszt! Bennem megbízhatsz, kegyelmes bátyámuram!

- Hát, hogy galvanikus vasutat akar építeni s több efféle.

Egészen leesett az állam.

- Tehát abszolúte semmit sem tudsz?

- De egyet tudok, azt, hogy nemcsak semmi sem történt, hanem nem is fog történni. Ólomból van itt minden ember!

Ott hagytam a büfét az ő két gyönyörű kisasszonyával, és benyitottam a Házba, ahol éppen Ugron Gábor adta ki mérgét a katonaság ellenében.

Az »ország órája«, mely az elnök feje fölött méricskéli a képviselő urak beszédjeit, már félkettőre mutatott.

A padokban csak egypár képviselő ült, többnyire az Ugron család rokonsága és barátjai köréből, akik udvariasságból hallgatják meg a derék Gábor mennydörgését.

Általában az egész ülésnek rendkívül udvarias volt a jellege.

Az elején Zichy Jenőt dicsérgették. Drága dolog volt, de jól esett neki. Tizenkétezer forintjába került az az egy szó, amit a jegyzőkönyvbe iktattak.

Móricz Pál bátyánk a fejét csóválta, s a szemeit törülgette érzékenyen a zsebkendőjével.

- Vannak még jó emberek... vannak még becsületes bolond emberek a világon... Oh, oh! Vannak még igaz honfiúi keblek ebben a boldogtalan országban.

A nagy iparos gróf nem volt jelen. Csupa szerénységből otthon maradt, s minden szobájából behozatta a tükröket a »dolgozóba«, hogy ma mindég mindenünnen lássa a nagyobbik Széchenyit.

Különben pedig unalmas ülés volt. Egy nagy kaleidoszkópra emlékeztetett. Elvonultak szemeink előtt, de csak egy-egy percre mindenik, Polónyi Géza, majd Deutsch Lipót mondván, hogy az »igazságügy árva gyermek«, akinek Pauler a mostohaatyja.

- Ki beszél? - kérdi valaki az ellenzékről, a folyosón.

- Deutsch Lipót. Gyere, no, hallgassuk meg, miről beszél.

- Benne van a nevében. Deutsch is, Lipót is. Jaj neked Pauler!

Mikor vége volt a deutscholásnak, azt mondja Paulernek Orczy:

- Megkaptad a Deutsch-Lipót-rend nagykeresztjét.

Hodossy a Kúria könyvtára számára kért kétezer forintot.

- Hát ezt az embert mi lelte?

- Nem kell. - Volt az általános vélemény. - Minek a bibliotéka?

- De uraim bibliotéka nélkül nem lehet egzisztálni!

- Micsoda? Ki látott már valaha táblai vagy kúriai bírót olvasni?

- Az igazság istenasszonya vak. A bírák is vakok. És aki vak, az nem olvashat. Nem kell a könyvtár.

- De meg sok is kétezer forint!

- Ellenkezőleg, nem is elég. Tessék csak meggondolni, hogy vegyünk csak ötszáz kötetet évenkint...

- Antikváriustól kell beszerezni, ott olcsóbb.

Elég az hozzá, hogy a kétezer forint leszavaztatott.

Pálmay Ilka, aki a karzaton üldögélt mosolygó, kerek arcával s kacsingató hamis szemeivel, egészen elkomolyodott ezeknek a hallatára:

- Milyen fösvények... milyen csúf fösvények ezek az emberek, amikor nem vagyok velök egyedül.

Odescalchy Gyula két óra táján lépett a Házba.

- Tavaszodik - mondá a kesztyűit húzogatva.

- Dehogy... hanem csak az Ilka mosolyog a karzaton... Jaj, vagy úgy... te a külső időjárásról elmélkedel.

A T. HÁZBÓL [dec. 20.]

Mit írjak erről a nyúlfarknyi ülésről? Az ember át se melegedhetett.

A gyakorlott vén képviselők olyanok, mint a köszvényes láb, megérzik mikor van unalmas ülés, s be sem jönnek már ilyenkor a Házba.

Vagy hogy még a köszvényes lábnál is különbek, olyanok, mint a gróf Zichy Jenő ösztöne. Nos, beszéljünk az ő ösztönéről: most ő úgyis divatban van.

Egyszer Zichy Jenő bált rendezett. Mert Zichy Jenő szívesen rendez mindent.

Egy másik bálrendezővel abban állapodtak meg, hogy az (ti. a másik bálrendező) találjon előbb valami ügyes dekoratőrt, s akkor aztán ahhoz mennek, s megrendelik közösen a díszleteket, az élőképeket.

A kolléga talált is díszítőt, úgy hívták hogy Csapeczky, s lakik Nyúl utca ennyi és ennyi szám alatt. Ezt tudatta a gróffal, s megkérte a levélben, hogy jövő csütörtökön délután három órakor jöjjön el oda, miután sürgős a dolog.

A csütörtök eljött, sőt eljött a 3 óra is, de Zichy nem jött.

A bálrendezők kétségbe voltak esve, mert a minták Zichynél voltak, csak ő adhatott kielégítő utasításokat.

Mi fog mármost történni? Lótottak-futottak, Zichy sehol se volt található, mígnem végre a rendező kollega magától Csapeczkytől, a díszítőtől értesült, hogy most már minden jól van, a gróf végre eljött szombaton, s kiadta az utasításokat, s nagy sietséggel dupla áron még tán teljesítheti a munkát a bálestéig.

Lőn pedig, hogy eközben a rendező kolléga találkozik a gróffal, és szemrehányást teszen neki, hogy mért nem jött el a díszítőhöz.

- Miért? - mondá az elfogulatlanul. - Mert nem kaptam meg az ön levelét; hát miképp is mehettem volna el... Ezek a posták... ezek a gaz posták!

- Persze, persze, de hát akkor hogy mehetett el a gróf mégis a díszítőhöz szombaton? Miképp tudhatta, kit találtam meg?

- Miképp? - mondja a gróf méltó indignációval. - Hát megsúgta a helyes ösztönöm.

Azóta rajta maradt a grófon, hogy őneki van a világon a legjobb ösztöne.

S ennyivel nagyobb ember még Kemény Gábornál is!

Ma a kérvények napja volt. Mindenki unja ezt a dolgot. Mert a Házhoz benyújtott kérvények bizonyos naivitásról tanúskodnak, s különösen arról, hogy a kérelem nem sürgős, mert ami Pilátushoz tartozik, azzal előbb a tisztelt kérelmezők erőnek erejével benyitnak Ponciushoz, akihez nem tartozik, s akiről egész bizonyosan tudhatják pedig, hogy máshoz utasítja.

Egynéhány olyan képviselő volt csak jelen, aki elszántságból jár a Házba, vagy aki már annyira megszokta délelőtt itt lenni, mint az egyszeri asszony a mindennapi verést. Madarász, Hegedüs László, az öreg Péchy Manó, gróf Forgách Antal gubbaszkodtak ott.

Szegény Forgách! Olyan ő, mint azok a vénasszonyok, akik fogas menyecske korukban sokat vétkeztek a vallás ellen, most hát örökösen ott ülnek a templompadban... vezekelve.

Legtöbb figyelmet keltettek a kérvények között ama kérvények, melyek a néptanítókba beleverni óhajtják a magyar nyelvet.

Azt mondja a torontáli kérvényre Szontagh Pali, Deák óta Eötvös Károlyt kivéve, a legnagyobb adomázó, hogy:

- No, ez is olyanforma kérelem lesz, mint az egyszeri erdélyi püspöké, kinek a Rákóczi leveretése után meg volt parancsolva, hogy a császár születése napján imádságot mondjon annak fegyvereire és a hosszú életeért.

A püspök nem mondta el az imádságot, valami rossz ember beárulta a bécsi kormánynál, s lejött a szigorú parancs, melynek most már fej- és hivatalvesztés terhe alatt engedelmeskedni kellett.

Fölment tehát a szószékre, s eképp kezdé meg kötelességét:

»Felsőbb rendeletre könyörgök hozzád, Úristen...«

Lázár Ádám s Tibád Antal különben igen jól érezték magukat az aprólékos vitácskában. Olyanok ők, mint a gerillák, szeretik az oldalcsatározásokat, és az olyanforma élvezeteket hogy portyázni eresztik az eszüket.

S Székely Elek is megérhette egyik leghőbb szívbeli óhajtását, hogy ott ülhetett az előadói trónusban.

Igaz, hogy ezt az örömét mindjárt a déli harangszó után tönkretette az elnök, berekesztvén az ülést s elmondván, hogy még egy kis diligencia holnap, s azután január tizedikéig kiki mehet haza mákos csíkot enni és tisztát venni.

Móricz Palya egyre viccölt örömében, hogy már vége felé járnak a betűk a »vivant vacationes«-ben.

Aszongya, hogy aszongya, kár amiért nincs itt Ragályi Gyula, mert annak a nagy csizmáit tennék ki karácsony estéjén az országház üvegablakának a tetejére: hadd hozna bele valamit a Jézuska, a Palyiéknak.

A T. HÁZBÓL [dec. 21.]

Van a mi asztalunknál, ahol ebédelni szoktam, egy derék öregúr, ki tizenhét esztendő óta minden áldott nap azzal ül le ugyanazon asztalnál ugyanazon helyre, hogy a németek ellen dörmög az orra alatt.

- Már mindenkit kimuzsikálnak ebből az országból ezek a gaz németek!

Az öregúr ilyenkor verklit hallott útközben. Máskor ismét ilyen szavakkal nyit be:

- Ezek a németek lökdösik az embereket az utcán. Tele van velök a város.

És ismét:

- Szörnyűség - és csak úgy fújja a mérget -, ezek az impertinens németek minden jó ételt megesznek előlünk.

Egyszóval mindennap a németet szidja, s mindennap valami új formában.

Mennyivel különb legény Csanády Sándor bátyánk, aki a formaváltozatossággal sem törődik, hanem minden alkalommal, akár kell, akár nem kell, nekiesik a németeknek és a közösügyeknek.

Úgy kell, okosan teszi, ha még annyit szidja is, sohase elég.

Ma is kivágta a mellét őnagysága (mert ő is a nagyságos demokraták közül való) a költségvetési javaslatnál a közös ügyek ellen, s bizony nem illik Péchy Tamástól, hogyha valami rossz vicc jut az eszébe (mert jó ugyan nem jut), ő azt kiböffenti az elnöki székből, rendre utasítván kedves bátyánkat a kemény mondásaiért s mondva mondván: hogy de már ez nem illik egy vezérszónoktól.

Erre persze, hogy nevetni kezdik a bácsit a jobboldalon, sőt maga a kópé Szalay Imrus a tenyerével dugja el a száját, hogy hahotára ne fakadjon, de a mosolyban csillogó zöldeskék szemei elárulják a selymát.

Ezzel aztán még jobban belebőszítették urambátyámat, s ő is kiböffentette az igazit, hogy biz'istók nem nagyon keseregne rajta, ha egy napon csak lefújná a szél őfelsége fejéről az osztrák koronát.

Köpi erre a markát Móricz Pál, hogy - haj, haj! Nagyszélnek kellene annak lenni, édes szógám.

- Nem nagyobbnak - toldozgatja Wahrmann -, mint amekkora a Bernát Gazsié volt, mely a fiákerokról lefújta a numerust!

Hanem iszen kár volt Péchynek élcelni. Veszedelmes mesterség az nagyon. Mert vagy talál, és akkor sebez, vagy nem talál, és akkor blamíroz.

Jött is egy nagy doronggal faldöngető Ugron Gábor, a legerősebb dalia Erdélyből, s nekiesett a derék Péchynek, hogy őneki nem szabad kedélyeskedni, mivel azért húzza a fizetését, hogy komoly legyen, s egyformán mogorva ábrázatokat vágjon a Háznak minden tája felé...

Péchy mit tehetett volna egyebet, eszébe jutott neki nagy hirtelen, hogy ő lutheránus, sem alatta, sem fölötte, sem benne kihímezte-hámozta, hogy ő nem viccelt, neki az eszeágában sem volt.

S ezt el is lehet neki hinni. Péchy öntudatosan nem mondhat élcet!

De már ezután csakugyan a költségvetésre került a sor. Szólott Szilágyi és Tisza. Amit Szilágyi beszélt, az mind benne lesz az alábbi komoly tudósításban, amit pedig Tisza beszélt, az már benne volt vagy tízszer valamikor a néhai »Hon«-ban.

Legtöbbet ért az, amit Madarász papa mondott... azaz, hogy csinált.

Nagy Imre, a Nemzeti Színház hőse, büszke lehetne ama hősies jelenetre, s mintát vehetne róla, midőn a kezében levő papirost darabokra szakítva felkiáltott: »Így rongyolódjék szét a 67-iki kiegyezés.«

A jelenet nagy lelkesedést szült a szélsőbaloldalon, s megéljenezték a papát. Éppen így törte szét I. Napóleon a rastatti csészét!

- Mit téptél szét, öreg? - kérdé szorongva Pázmándy.

- Mi volt az a papiros?

- A Jenő fiam beszéde, amit el akart mondani.

- Fogadd a haza háláját!

Hanem most már pszt... csendesen... ki ne locsogja valaki a nagy titkot, mert Európa füle ide van lapulva... hallgatónak.

Ugron Gábor interpellált, hogy lesz-e háború? Mire Tisza titkolózó arcot vágott, s azt mondta, hogy részint alaptalanok, részint pedig túlzottak a háborús hírek, mégpedig amennyiben alaposak, annyiban túlzottak, és amennyiben alaptalanok, annyiban nem túlzottak. Summa summárium pedig ma még csak azt árulhatja el, hogy lesz, ami lesz, és ami lesz, az majd kitudódik későbben. Többet ma még nem mondhat.

Minek is! Hiszen tökéletesen elég ennyi!

A T. HÁZBÓL [dec. 22.]

Sok mindenféle bogara van az istennek, tartja a jó magyar példabeszéd: de jó Péchy Tamásnak is sok mindenféle ülése van ám.

Van ankét-ülése, van bankett-ülése (apropó, hát már sohase eszünk elnöki ebédet?), van három óráig tartó ülése, van olyan ülése, amelyiknek csak az eleje vagy a vége van Pesten, a másik vége vagy eleje meg ott van Budán. Ez is ülés, a budai elvileg, de gyakorlatban olyan ülés, ahol éppen csak leülni nem szabad. Állásnak volna hát inkább nevezhető; de köszönöm én az olyan állást, ahol az embert egy fejbiccentéssel amoveálják az állásából. Aztán van kellemetes ülése, amikor híre jön, hogy mégiscsak ő lesz a lutheránusok pápája talán; és van kellemetlen ülése, amikor rendre utasítják, hogy ne vicceljen, hanem viselje magát illedelmesen, s gyakorolják fölötte az elnöki jogokat, és azonfelül még ki is hívják duellumra. Van aztán néha, nagy ritkán esti ülése. Zárt ülése is van, éspedig kétféle: az egyik, amikor a tisztelt honatyák pertu diskurálnak, s megfogadják szentül, hogy ezután nem gorombáskodnak egymással; a másik pedig, amit az országház folyósójáról nyíló, tisztán e célra épült titkos cellában tart egyesegyedül magára csukva az ajtót belső retesszel.

Tehát van neki ülése fölös számú és sokféle. De olyan aligha volt még, mint a mai. Ez sok tekintetben volt nevezetes ülés. Először is utolsó ülés volt, melyre nyomban az apostolok oszlása kezdődik (némelyiké, éspedig a többségé, meg is előzi), s visz kiki haza krisztkindlit a tisztelt választóinak. Már ezek az utolsó ülések is, éppen mert utolsók, igen érdekesek, lévén a honatyák fél lába már a kocsiban. Ritkáknak azonban mégse ritkák, módjában levén minden honatyának, akkor csinálni magának ilyen utolsó ülést, amikor éppen kedve szottyan hazamenni.

Más volt azonban ez ülésnek az ő karakterisztikumja, mely őt a maga nemében páratlannak bélyegzi. Az volt a nevezetessége neki, hogy lyukas volt a közepe. És ami a legfőbb és legtermészetesebb, az hogy ez a lyuk ért benne csak valamit, a többi nem ért egy fakovát.

Mert ugyan kérem, mi jelentése van annak, hogy egy törvényjavaslatot amelyet már egyszer elfogadtak általánosságban szőröstül-bőröstül, azután elfogadták minden porcikájában külön-külön, még harmadszor is elfogadjanak. Még akkor csak lehetne érteni a dolgot, ámbátor akkor se volna értelme, ha a mi ellenzékünk valami titkos, alattomos carbonari kompánia volna, amely elbúvik, hogy ne is sejtsék ittlétét, lesbe áll, aztán a harmadszori felolvasásnál hirtelen előrohan, s az erre el nem készült többséget leszavazza, kisebbségben hagyja, a kormányt megbuktatja és fölfordítja a világot. De így, mikor olyan nyílt és őszinte, hogy huszonnégy órával elébb mindig maga dobolja és trombitálja ki kormánybuktató terveit a hírlapjaiban.

Pedig hát a mai ülés eleje csakis avégből gyűlt össze, hogy a költségvetési törvényre harmadszor is ráadja az áment, mintha két ámen nem lenne elégséges. Hát érdemes azért külön ülést tartani? - No, de hát ha kedvük tartja, hát tartsanak; de az mégis csak disznóság, hogy emiatt visszatartják az embernek a decemberi gázsiját most, mikor az embernek annyi a vásárolnivalója a karácsonyfára.

Hát ez nem járja! Meg is interpellálták miatta az elnököt a folyosón.

A jó öreg csak a vállát vonogatta.

- Hja, ez már gyakorlat (nem merte bevallani, hogy felsőbb parancsra), így van ez szokásban a világ teremtése óta (Péchy Tamás 1867-től számítja a genezist). Fontos szavazás előtt sohase adattak ki a diurnumok. Mert mi tapasztaltatott? Az tapasztaltatott, hogy mikor azok a fejér nyugták megjelentek a levegőben: úgy szétrebbentették az egész képviselő hadat, mint a héja a csirkét. Amint az ország pénze a kezében van, első dolga a honatyának, hogy vasúti jegyet vesz rajta és elrobog. Bánja is azután a kormányt, szavazzon neki bizalmat az ördög, nem ő. Hát érted-e már?

- Érteni értem, de azt már csakugyan nem értem, hogy a »qui bene distinguit« elve ez esetben »szem elől tévesztetik«. Mért nem disztingváltok a hívek és agyarkodók között? Mit tartjátok vissza a kormánypártiak mellett az oppozíciót is? Ellenzékinek én bizony kiadnám a járandóságát, menjen vele akár a pokolba. Legalább annál nagyobb lenne a többség.

- Nem érted te ezt a csíziót, szolgám. Hiszen ha mi ezt a disztinkciót megtennők, tigris lenne azonnal minden mameluk. Ez csak világos.

Persze hogy világos. Menjünk szavadzani. És megszavaztatott Tiszáéknak az egész jövő évre a bizodalom.

Ekkor Péchy Tamás kijelenté, hogy most hát már mindenkinek boldog ünnepeket kíván. »Hasonlóképpen«, lőn a válasz, s ment volna a Ház kifelé.

- Hohó, tisztelt Ház! - kiáltá az elnök -, el is felejtettem. Épp most van féltizenkettő. Egy órakor megint tessék eljönni, hátra van még a kormánynak megszavazott bizalomra a méltóságos főrendek pecsétje. Azt még át kell venni. Itt legyen ám minden ember.

Jó lesz, nagyon jó lesz. Itt leszünk.

És most következett a lyuk az ülés közepén, amely többet ért az ülésnél. Künn osztogatták a decemberi diurnumot. Persze hogy ostromzár alatt állott az iroda, meg a kassza. Az volt a boldog, aki közelébe juthatott.

Azalatt a hátul maradtak ott mókáztak a folyosón, mondván egymásnak szörnyű rossz vicceket. Nem is érdemes belőlük ide iktatni többet annál az egynél, amit Jókai mondott, aki amellett, hogy mellékesen meglehetős regényíró, föltétlen pártfogoltja Hegedüs Sándornak. Mondta pedig Polónyinak, aki amellett, hogy felkötve hordja a karját, a múltkor összeszidta Hegedüs Sándort, hogy képviselő létére olyan nagy gründer. Pedig még akkor nem is volt osztrák vasútigazgatónak predesztinálva.

- Tán párbajt víttál? - kérdi Jókai Polónyitól.

- Nem én, de a doktor kivágott a karomból egy darabot.

- Bolond az a doktor.

- Miért volna bolond?

- A nyelvedből vágott volna ki egy darabot.

Érdekes volt, amint a honatyák egyik a másik után megmentette a maga nyugtáját, s ment egyenesen a kabátja felé, belebújt, s azzal iszkiri.

- Hát nem maradtok itt az ülésre?

- Marad a... majd mit mondok.

S denique az lett a vége, hogy mikor a főrendiház jegyzője nagy peckesen, karddal, sarkantyúsan berobogott, olyan üres volt az egész Ház, mint a templom, mikor be van zárva. A felsőház nunciusát csak az egy Kovách Laci várta, s az vezette az elnök elé. De azért az elnök egész hivatalos tekintéllyel fogadta, nagy komolyan ülve az elnöki trónuson.

Pedig fogadhatta volna akár zárt ülésben is.

Hát ez mindenesetre furcsa egy ülés volt. Eleje nem volt, mert csak dél felé kezdődött; vége nem volt, mert minden ember megszökött; a közepén pedig nem volt ülés.

S azért mégis meg lesz örökítve a naplóban. No, meg ebben a karcolatban, melyért ha párbajra nem hívják a szerzőjét, csak annak köszönheti, hogy senki se maradt idehaza.

1883
PESTI HÍRLAP

A MAI ÜLÉS [jan. 11.]

Kevesen voltak. Még sokan otthon csámcsognak a kalácsmaradékokon, csak a »molyok« jöttek be. Azok, akiknek már életszükség a »Ház« levegője, akik már beleélték magukat ebbe a zajos tevéketlenségbe úgy, hogy elszáradnának egyebütt, s meghalnának, elpusztulnának még Nizza kellemes éghajlata alatt is.

Nézzünk csak szét egy kicsit a gyéren megült padokon, hátha találnánk valami megemlíteni való változást. Nincs semmi se. Mindössze Tisza Kálmán varratott magának egy új tarka nadrágot, s ejnye, mégis a Pauler fülét húzogatja meg Komjáthy Béla. Ráday még fakóbb lett, Szerb Gyurka még kövérebb, Hegedüs Sándor még soványabb, bizony ráfogás az, hogy tömi a kormány.

Az egész Ház álmos volt vagy katzenjammeres az udvari bálnak miatta. Még Maszák szemei is apróbbak lettek, de őmaga egy hüvelykkel nagyobb, hogy udvari bálban ott gurult ő is. Táncolni azonban nem táncolt ő sem, éppen úgy nem, mint Fenyvessy Ferenc. A hely nem alkalmas, hogy mutogassák magukat.

Hanem az nem igaz, mintha nem volnának méltók rá.

A folyosókon különben élénken élcelődtek, hogy a koronaörökös egy csomó ismeretlen képviselőt mutattatván be magának mosolyogva így szólt azután Szapáryhoz:

- A mentéket már mind ösmertem innen-onnan, csak a bennök levő urakat nem.

Minthogy Jókai csak azokat a dolgokat írta meg, amik a »fehér teremben« történtek a többi termek története ködbe esik, s a ködben tág tér a fantáziáknak. Mindent csak Futtaki tudhat. A többi embernek joga van költeni.

Hentaller mogorva arccal fölháborodva jár-kél, s panaszkodik fűnek-fának, hogy:

- Képzeld csak, micsoda violencia történt velem!

- Ugyan mi?

- Valamelyik lapba kiírták, hogy ott voltam az udvari bálban. Igazán bosszantó dolog - mondja pironkodva.

- Mért nem nyilatkozol? Ki tudod mutatni az »alibit«?

- Ki én. A »Makkhetes«-ben voltam egész este - feleli kevélyen.

Az udvari bál és a Makkhetes! A mínusz és a plusz!

De legyünk kérem komolyak. Hiszen a parlamentben vagyunk. A függetlenségi párt nagy csoportokba verődik, beszélget, tervel, mialatt Mocsáry odabenn a győri vízi katasztrófáról interpellál. Arról van szó köztük, hogy minden áron kellene küldeni egy koszorút (szerkeszti Szana Tamás) a Gambetta koporsójára. Helyes, hadd szólaljon fel Helfy Ignác!

Helfy Ignác okos, cirkumspektus ember, s előbb Tiszával közli a dolgot.

Tisza, éppen rosszkedvében van, s azt mondja, hogy az ország nem bírja meg ezt a költséget, ő bizony nem küld egy fia rezedaszálat se... aki meghalt, az úgyis boldog: minek annak a koszorú?

Tiszának ezen privát megjegyzése folytán még egyszer akkorára hosszabbodik a Pázmándy Dini ábrázata, s a szélsőbaliak újra csoportokba verődnek, s elejtik a felszólalást. Vállat vonnak:

- Minek? Ha Tisza nem akarja!

S ez a kicsiség sokkal jobban jellemzi a pártot is, a Tisza hatalmát is, mint sok más nagyobb dolog.

De térjünk át a vízre... mert ez most a legfontosabb kérdés.

Magyarországot előbb-utóbb két folyadék fogja tönkretenni: a pálinka és a víz.

A pálinkát a nép issza meg, a víz pedig megissza a nép jövedelmét egészen ott, ahol Tisza van, ott a Tisza, ahol Duna van, ott a Duna.

A kormány mindig megteszi, azt mondja, a magáét, de azért a víz is mindig megteszi a magáét. Az embernek azt kellene hinni, amennyiben a kormánynak a víz ellen volna kötelessége tenni valamit, hogy az majdnem lehetetlen! Mert hiszen az a »megtevés«, éppen az lenne talán, hogy a víz be ne jöjjön.

Igaz, hogy azt mondhatná a szakminiszter erre:

»Az ördög tudhatta előre, hol jön be a víz.« Azt mondhatná, ha nem éppen Kemény Gábor volna a közlekedési miniszter, aki azon a címen üli meg a piros széket, hogy ő »jós«. Őneki tudnia kellett volna.

Az, hogy a gróf Laszberg alispán telegramjait nem felejtette el otthon a másik zsebében, nagyon kicsiny vigasztalás. A »Ház«-nak mégis jól esik, s mindenki el van határozva gyűjteni az árvizesek számára. Mert minden kormányintézkedés ebbe megy ki, hogy adakozzunk utólagosan.

A karzaton unalmas téma ez. Egypár buzgó vidéki atyafi lézeng ott, akiknek az ujjaival mutogatja az egyes kapacitásokat valami Baczur Gazsi-féle idevaló unokaöccs.

- Miről beszélnek most odalenn?

- Az ott Komjáthy Béla. A feljebbvitel korlátozásáról szóló törvényjavaslatért mossa a Pauler fejét.

- Ejnye, be jó megtermett gömbölyű alak a lelkem. Vajon nem tudja, uramöcsém, hova jár kosztra.

- Hova járna? A Kis Pipába... kiérzik a beszédjén is a Karikás bácsi főztje.

- Bizony jóízű legény. Ugyancsak megmondogatja neki. Csak azon az egyen csudálkozom...

- Min, kedves bátyám?...

- Hogy tűri az a Pauler, hogy azon melegiben be nem csukatja. Ha én olyan nagy úr volnék...

- Nem lehet ám, mert minden zárnak Tisza Kálmán uramnál van a kulcsa.

A javaslat mellett Teleszky Pista szólal fel. Okos jurista, s az az előnye van Komjáthy fölött, hogy nem visel cilindert, de egyszersmind az a hátránya, hogy nem tud anekdotákat mondani. S mégis sokra vinné, ha véletlenül nem volna kortársa Hodossy Imrének. Anélkül miniszter lett volna belőle, így csak igazságügyminiszteri államtitkár lesz, ha lesz. Pedig lesz, mert alkalmasint akad miniszter, aki mint a pillangó nekimegy a gyertya lángjának, de a Teleszky szárnyaival.

Teleszky után Győry Elek szólal fel. Jó hangorgánum, de túl élénk gesztusok. Somssich Pál ideges lesz a háta mögött. Úgy néz ki, mintha két légycsapó volna a két kezében, s azokkal dolgozna erősen valami láthatatlan légytábor ellen.

Hallgatják is, nem is. Húsz-harminc aluszékony ember gubbaszkodik imitt-amott.

A miniszterek is kiszökdöstek, különösen a kabinet mágnás része, mert úgy látszik, Tiszának olyan valami újabb privát szenvedélye az, mint a rovargyűjtés, hogy a grófokat, bárókat tűkre tűzdeli maga köré.

Hoitsy Pál a folyosó egy szögletében tanítja egy csoportban (ott hallgatja a tanulékony Hentaller is) Szalay Imrét, miképp kell készíteni a dinamitot, mi mindenféle ingredienciák kellenek hozzá.

Hát egyszer csak észreveszik, hogy összekuporodva ott ül a padkán a hátuk mögött Tisza Kálmán fenyegető arccal.

- Aha, rajtakaptalak benneteket - szólt a miniszterelnök, amint észrevették.

- Mindegy! Azért a dolog mégis sikerülni fog - vágja vissza Szalay Imre.

- Hanem azért mégse szeretnétek, ugye, ha most úgy mindenestől, ahogy vagyunk, Oroszországba tennének át bennünket... Az igaz, hogy ott még aztán én is veletek volnék.

Lihegve jön e percben Mezei a teremből.

- Hova rohansz, hova?

- Megyek el... Istóczy beszél.

- Istóczy beszél? Akkor menjünk be.

Tisza Kálmán is besántikál. Mély csend. Légy röpülését is meghallaná az ember. Denique Istóczy mégis elért annyit, hogy úgy hallgatják, mint akár Deák Ferencet.

Tisza hátraveti fejét, behunyja szemeit, úgy hallgatja mozdulatlanul, csak a kanári szín szakálla, mely ráfekszik mellényére, mozdul meg néha, alakra is olyan, mint egy nagy madárfark.

Istóczy pedig ezalatt elbeszéli a Wimpffen nagykövet halálát, s elolvassa a berlini lapban megjelent különös levelet, s elpanaszolja, hogy mennyire igyekeznek elhallgatni a dolgot a zsidó sajtóban. (Mozgás az írói karzaton.)

Egyszóval van valami a dologban. Beszélyíró még hasznát is veheti. Mert csakugyan jó stoff egy embert írni meg, aki megvesztegettetni hagyja magát, s aztán emiatt meghasonlik önmagával.

- Jókai pszichológia! - dünnyögi P. Szathmáry Károly az egyik zöld pulpitusnál.

Szalay Imre szemei kigyúlnak.

- Nem adom száz forintért - mondja -, hogy nem indítványoztam a koszorút Gambettának.

- Ugyan miért, Imrus?

- Most jut eszembe, hogy aszongya, zsidó volt a nagyapja.

S megelégedetten, kétágú szakállát simogatva, hagyta ott a tisztelt Házat.

A T. HÁZBÓL [jan. 12.]

Ami a szegény embereknek az Orczy-kert nyáron, ingyen árnyékos szoba, az a képviselőknek a képviselőház télen, ingyen fűtött szoba. Sőt még ők vannak kiárendálva bele, melegedőknek.

Az egész ülésről csak annyit kellene mondani, hogy megint Pauler izzadott elhagyatva, s hogy Matuska Péter gubbaszkodott az előadói széken szépen ritkuló hajával. A híres jurista nemzet pedig unatkozott, s kiment cigerettázni a folyosókra.

Kevesen voltak. Összeolvastam. Negyvennégy ember hallgatta, hogy milyen nehéz lesz ezentúl apellálni. Pedig hány magyar ember boldogsága áll azon, hogy apellálhasson, még ha nincs is reménye a pör megnyeréséhez.

Mi hoztuk nemrég azt a jóízű adomát, hogyha Urunk Jézus Krisztus, a királyi táblához apellált volna annak idejében, sohase feszíthették volna fel a zsidók, mert még a mai napig se lenne az ügyiben jogérvényes ítélet.

S ebből a szempontból csakugyan lehetővé kellene tenni, hogy az ember apellálhasson minél több helyre. Kár, hogy ezt az argumentumot senki sem hangsúlyozta a kontra-szónokok közül.

Beszéltek, beszéltek, s mindenki elszundikált a félig üres teremben, hol kísértetiesen hangzott minden köhécselés, hatalmassá növekedve az akusztika által, akárcsak valami barlangban. A téli napfény hiába lopózott be az üvegfedélen keresztül, hiába táncoltak tallér nagyságban sugarai a miniszteri padokon és a gyorsíró asztalokon, búskomorság uralkodott mindenfelé. Csak a jó öreg Bedekovich ült ott nyájas megelégedéssel, sztoikus nyugalommal, mint mindennap; ő az egyedüli ember, aki sohase morcos, borongós, aki pontosan mindig ott van, pedig soha sincs ott semmi dolga.

A legfontosabb momentum ma, hogy Láng Lajost, aki megint »Dominus Papae«, bejelentetvén megválasztása, megéljenezték. Ezt nyerte, hogy kihurcolkodott a kerületből, s megint behurcolkodott a kerületbe. Rossz idő jár télen a szalmakalaposokra: okosan tette, hogy meg sem moccant.

Egyébiránt Gáll József uram kezdte meg a vitát, s Chorin folytatta a szél ellen.

- Hiába hápogsz - mondá neki Szathmáry Gyuri, elmenvén mellette. De csak nem hallgatott senkire. Elmondta, ami a szívén feküdt. S különösen azt igyekszik demonstrálni, hogy micsoda abszurdum az, hogy a becsületsértési ügyeket olyan kicsibe vesszük.

- Mert nagyon sok a becsületünk - kiáltja bele valaki a szélsőbalról -, hadd fogyjon!

Mandel Palinak, aki a folyosón gründol (mert Mandel Pali mindig gründol), eközben eszébe jut, hogy:

- Nini, hiszen én is nagy jogász vagyok... az ország nehezen várja az enyim vélemény. - S bemegy a »Házba«, s nagy prozopopeával kijelenti, hogy ő (mármint ő Mandel Pali) elfogadja a javaslatot.

Ez döntött. Pali után már csak Lázár Ádám mert szót emelni, s még Pauler mondott el egyet-mást, amit a Pali kifelejtett, de azt is csak a dekorum kedvéért, s hogy Matuskától elszedje az okosabb argumentumokat. El is szedte tökéletesen. Denique csakhogy már egyszer Paulernak is sikerült valami.

A javaslatot elfogadták azután úgy általánosságban, mint részleteiben. Szemenyey, Unger még sorompóba léptek, diadallal.

Szontagh Pál ezalatt a folyosókon áskálódott a javaslat ellen.

- Magyarországon bajos eltörülni az apellátát - mondja. - Itt minden rászületett a fellebbezésre. Itt, ahol a megyéknél olyan tisztikarunk volt, melynek nem volt egyébre joga, mint hogy a közgyűléseken beszélhessen. Szavazniok már nem volt joguk. Ezek a tiszteletbeli megyei tisztviselők voltak.

Forgách Antal gróffal az történt 1860-ban, hogy »meghalt«. Nevét nem vették be az országgyűlésen a bizottsági tagok lajstromába. Nem volt szavazata, pedig 25 ezer hold földet bírt a megyében.

Később azonban mikor csillapult kissé a... hazaszeretetnek nevezzem-e, ami csillapult vagy haragnak, Forgách volt kancellár arra kérte a főispánt, hogy nevezze ki tiszteletbeli jegyzőnek.

- Minek az neked, mit érsz vele? - mondja a főispán. - Nem szavazhatsz!

- Nem bánom én -, de mégis látod nagy megnyugtatás az, ha legalább jogom van panaszkodni.

Kár volt hát a magyar embert megfosztani attól, hogy jajgathasson ha ütik, s hogy három fórumon jajgathasson. Mert sok keserűség belemegy ám a jajgatásba.

Így intrikált Szontagh Pali, de Szemenyey és Unger csak annyit bírtak kivinni, hogy a fogságra ítéltek föltétlenül apellálhassanak.

A mai Házat egyébiránt a Károlyi-bál rontotta el. Iszonyú lateiner arca volt. A méltsás képviselő urak még alusznak ilyenkor otthon a tündéri éj után álmodozva, hogy a király szólítgatja őket, s ők felelgetnek neki fenyvesiesen, szellemesen.

Sehol egy lakkcipő a tisztelt Házban; a cilinderek is gyérek a fogasokon, nagy idomtalan cipők csoszognak a folyosókon, s demokratikus diskurzus folyik szerte:

- Hüm, tehát oda megy ki summa summárum a dolog, hogy a trónörökös és Jókai könyvet cseréltek.

- Nagyon egyenlőtlen csere! S még az is csak fordítás!

- S csodálatos, Jókai mégis meg van elégedve.

- S még azt sem mondhatja el, amit az egyszeri poéta, ki a királynak dedikálta a könyvét, amire aztán a király hasonló kötésbe befűzetett neki néhány ezrest, s úgy küldte el viszonzásul.

- Hát aztán?

- Egyszer azután a király bemutattatta magának a poétát, s így szólt hozzá: »Nagyon szép volt a könyve, hát az enyim hogy tetszett önnek?« - »Nagyon tetszett, fölség: alig várom a folytatását«.

S míg a »Ház« ilyen csendesen végzi a taposómalom munkáját odabenn, s míg ily szelíd polgári párbeszéd fűszerezé a mágnástalan folyosó unalmait, azalatt csupán egyetlen férfiú járt-kelt izgatottan egy fehér papirossal a kezeiben.

Akik ránéztek a fehér papirosra, kíváncsian igyekeztek annak titkait fürkészni.

- Készül valami - suttogták.

Mert az az izgatott férfiú Istóczy Győző volt.

Meg-megállt, széttekintett, mint a jó juhász a nyája között, hogy kiválassza onnan a saját birkáit.

Tíz aláírást keresett!

Tíz aláírást? Mire vajon!

Tíz embert, aki aláírja az emancipáció revízióját. Hecc, új hecc készül!

Az emberek szépen csendesen elbújtak előle, némelyik el is szökött. Ha a baloldali folyosón volt, akkor mind átsuhantak a kevésbé pronunciált antiszemiták a jobboldali folyosóra. Néha meg-megfogott egyet, előadta neki az ügyet, az fanyarul mosolygott rá, szidta a zsidókat, de valami kifogása mindeniknek volt, ha egyéb nem, az, hogy éppen most görcs jött az ujjaiba.

Keserűen ment odább honában hontalanul.

- A zsidóknak aláírtok mindent - dünnyögé gúnnyal -, de a zsidók ellen semmit.

*

Az apellátát nehezítő törvény ekképp ment ma végképp keresztül a képviselőházban. Megjavul-e vele az igazságszolgáltatás, nem tudni.

De ahogy lesz, úgy lesz, az az egy mégis bizonyos, hogy szegény Baldácsi bácsi megfordul a sírjában.

A T. HÁZBÓL [jan. 13.]

Egy hórihorgas felkiáltójel (!) ül az előadói széken. Hugo Viktornak van egy nevető embere, a »Ház«-nak van egy síró embere, s ez Tischler Vince, aki az előadói székben ül. Arca a siránkozást fejezi ki, dialektusa tótos, hangja bánatos. Az embernek kedve volna megszólítani:

- Oni sa z Krupine? Nak sa nist ne boja. Ne bude bitka!

(Ön, ugye, Korponáról való? Semmit se aggódjék. Nem lesz háború.)

S míg Tischler ül az előadói székben, jó Rádaynak a háta mögött ott kéklik a rókaprémes aranyos kék dolmány, s a kék dolmányban báró Fejérváry Géza honvédelmi államtitkár. Ebből aztán a vak is kitalálhatja, hogy honvédelmi dolog van a Ház asztalán.

Ahogy a juristák napja volt tegnap, úgy van ma napja a hajdani egyéves freiwilligereknek, kik visszaemlékeznek ilyenkor mind arra a sok tudományra, amit a »lajdinant«-tól hallottak egyszer-másszor, míg ők maguk is lajdinántok lettek. Most mintha találták volna, jó brillírozni vele.

De mondjuk hát, miről van szó? Én istenem, mi egyébről, mint a szokásos véradóról, mely szintén nagyobbodik évről évre anélkül, hogy a magyar anyák több fiúgyermeket szülnének, mint azelőtt.

A legelső felszólaló, Hoitsy Pál röviden, de erőteljesen, velősen fejezte ki bizalmatlanságát. Tiszáékban és azok hadügyi politikájában nincs öröme. Egy katonacsákót se bízna rájuk, nemhogy eleven embert.

Csanády bátyánk is belegázolt a kérdésbe. S csodálatos, minden veszedelem nélkül menekült ki a szárazra. Nem mondott semmi helytelent, pedig Péchy Tamás ugyancsak hegyezte a fülét. Széll Gyurka el is keseredett emiatt - neki ugyanis államférfiúi mintaképe Csanády -, bánatosan rázta nagy fejét, melyet állítólag nem nyíratni, hanem borotváltatni szokott:

- Sándor puhul - motyogá -, istenuccse puhul, s mi lesz a világból, ha már Sándor is puhul.

Pedig nincs ok a bizalmatlanságra Sándor bácsi iránt. Hiszen kijelenti haragos gesztusokkal: »Egyetlen egy újoncot sem adok«.

...Most hát eszerint már nem is lehet háború az idén. Hiába vesznének össze a potentátok.

Azazhogy nem lenne, ha mindenki úgy okoskodnék. De Ráday Gida nem az az ember, aki le hagyja magát beszélni az idei újoncozásról. S amilyen átkozott pajtáskodás van a Házban, megszavazzák neki, amit kér. Hiszen úgyis annyi már az ember - panaszkodnak, hogy nem élhetnek -, csak nekik jó, ha egy kicsit megritkulnak.

Tekintettel arra, hogy úgy a honvédelmi államtitkár, mint a honvédelmi miniszter és a honvédelmi előadó egész múlt éjjel báloztak, a Ház gyöngéd elnézésből a részletekben sem tett kifogásokat, s áteresztette az új minisztert a nyugalomnak.

Mindenesetre lovagias keleti vonás nem bántani a gyöngébbeket.

*

E karcolatokat, melyek a Pesti Hírlapban jelennek meg, rendszerint hárman írjuk. Egy mameluk képviselő (de ez csak akkor van ott, ha beparancsolják), némelykor egy függetlenségi képviselő (de ez meg csak akkor van ott, ha valami botrány van készülőben) s végül én magam, akinek mindig csak azt lehet megírni, amit meghagynak, s az semmit sem ér.

Nekem csak az olyan ülés jut, mint a mai, amikor az egész Ház alszik, kivévén Göndöcs Benedeket. Mert Göndöcs Benedek egészen megfordított ember. Egész esztendőn át alszik, csak ma nem, mert az éjjel bálban volt. Szép asszonyok s leányok között, akiknek a képén most utólagosan elmereng, s édesen mosolyog egy-egy emléken éldelegve. Kívüle még csak Tisza Lajos van ébren, s a Szegedi Híradót tanulmányozza egész addig a sorig: »Nyomatott Endrényi Lajosnál, Szegeden«. Már éppen harmadszor végzi e nagy munkát hol előlről, hol hátulról.

Mind olyan szép az innen az írói karzatról. Mert én csak innen nézhetem a világot. Az elnökből nem látok egyetlen darabkát sem, nekem az egész tisztikarból csak a Duka Ferenc nagy tenyere jut, s az újonnan betelepedett előadó, Dániel Ernő tatáros feje.

A politika folyásából én itt csak a külszínt látom, az államférfiakat mozgató belső életből én csak annyi anyagot bírok kihalászni, amennyit egy-egy képviselő ismerősöm jónak lát elárulni, ha szóba ered velem.

- Ösmeri ön Bartók Lajost? - kérdi tőlem egy környékbeli képviselő, odajárulván a mi rekesztékünkhöz, hol Visy Imre előre kibeszéli a következő szónokok elmondandó argumentumait. (Csodálatos értesültség annál a »Nemzet«-nél.)

- Igen, ösmerem Bartókot.

- Mondja meg neki, kérem, ha találkozik vele, hogy rajzoltassa le Istóczyt Krisztusnak s tanítványoknak melléje a következő rendben: Szent Jánosnak Meszlényit, Tamásnak Verhovayt, Judásnak Kadát, Péternek Hentallert. Ez jó tréfa lesz.

- De hát mi ebben a vicc?

- Azt mi tudjuk - feleli titokzatosan. - Még annyit is megjegyzek, hogy valószínűleg párbaj lesz belőle.

- Lehetetlen! Hisz ezek a tanítványok mind igen derék úriemberek voltak, s mi több, történeti személyek. S mi több, zsidók.

De hogy áttérjek ezen öntudatlan »jó tréfa« leírása után ismét a komolykodáshoz, azt kell legelőbb is magyaráznom, miért dünnyög az előadói széken Dániel, akinek hiába kiabálja Szalay Imre »Hangosabban beszéljen az a fiatal előadó!«

Hát Dániel azért ül a meleg kemencében, hogy most már vége van az ülésnek, le van tárgyalva az újonctörvény szőröstül-bőröstül, de a tisztelt Ház óráján az igen tisztelt mutató még nagy hézagot kell hogy befusson a hazamenetelig.

Hogy segít magán ilyenkor a Ház?

Úgy mint a szerző abban a bizonyos színdarabban, mely igen rövidre ütött ki, beírta szonika instrukciónak: »a borbélylegények kijönnek a színre, s fel alá járkálva viccelnek«.

Ez az élcelődés következett most, s ki is húzták vele az időt emberséggel.

Várady Gábor és a szép Rohonczy Gida esete nyújtotta a fundamentumot. Arról lett szó, hogy szabad a bíróság által elítélt képviselőt, kinek mentelmi joga már eo ipso fel volt függesztve, becsukni a Ház engedélye nélkül?

Komjáthy Béla vágta ki a mellét hősies pozitúrában, hogy nem lehet, ez volt a Győry Elek nézete is, sőt az öreg Irányi is nekik adott igazat.

Hanem hát Pauler is ott volt, s józan okoskodással győzte meg az ellenzéket arról, hogy ez abszurdum lenne.

A »jövő miniszterelnöke«, Baross Gábor ügyesen rögtönzött beszédben mutatta ki, hogyha a képviselőt csak az ülésszak végén csukathatnák el, megeshetne az is, hogy esetleg egy váltóhamisító is megtarthatná helyét a képviselők között.

Ugron Ákosnak is mondanivalója volt, de mint minden erdélyi ember rosszul kezdi, s jól végzi, elszólta magát a beszéd elején mondván:

»Az előttem szólott képviselő beszédjének első része inkonzekvenciában jött a hátuljával.«

Csendes mosolygás derűje ömlött el az arcokon, és senki sem hallgatta meg sollemnitassal Ugron beszédjének hátulját, emiatt a szerencsétlen eleje miatt. Meglehet pedig, hogy jó beszéd volt.

A gyűlés legvége Göndöcs Benedeknek szólt. Trefort elmondta, hogy az ezredéves ünnepély tárgyában mi mindent szándékoznak tenni, s hogy őfelsége nagyban érdeklődik.

A derék apát kevélyen lökdöste meg a szomszédjait.

- Az én eszmém... ez az én tulajdon eszmém. Én csináltam.

- Mit? Az ezredévet?

- Nem, hanem a plánumokat.

- Pszt! Még meg találja hallani őfelsége.

A »MÉLTSÁS« HÁZBÓL [jan. 14.]

Az ember átlépi a Sándor utcát, keresztülmegy a Múzeum kerten, s csonka, ócska szobrok és antikvitások mellett megyen útja, míg odaér, ahol őméltóságaik üléseznek.

Fényes hintók állnak meg a Múzeum nagy lépcsőzete előtt, s cifra tarsolyos hajdúk és inasok ugrálnak le a bakról kinyitni az ajtókat. Görnyedt, köhögős alakok gurulnak ki a kocsiból, s úgy másszák meg a pompás lépcsőket, mintha valami Montblanc volna. A monoklikon vagy pápaszemeiken át nézegetik is, hogy hol van odavésve: Kiszelák.

Mert ők mindenütt mást szeretnek látni, mint ami van.

Egyszer az öreg Pulszky Ferencet nyári időben, mikor a vöröses pántlikájú szalmakalapját viseli, megszólítja valaki:

- Hallod-e, Feri, mondd meg, kérlek, szabad-e a tárgyakat elvinni a Múzeumból?

- A tárgyakat a Múzeumból nem szabad elvinni - válaszolta Pulszky nagy mogorvasággal.

- Hát akkor hogy van a fejeden ez a kalap?

Nos, én is azt tartom, hogy a Múzeumból nem szabad tárgyakat elvinni, nem is hoztam hát el semmi tárgyat ehhez a karcolathoz (az lehetetlen is lenne!), de minthogy egy hasábot mindennap nekem kell teleírnom a mellékleten a Házból, kénytelen vagyok a semmit nyújtogatni egy hasábnyira.

A büdzsé fölött kellett határozni a főrendiházban. Ezt más kamarákban úgy híják, hogy büdzsé-vita. De miképp nevezzük vitának itt, ahol senki se akar disputálni? Ahol mindenki meg van elégedve mindennel.

Kevesen jöttek el. Pedig sohase volt annyi arisztokrata Budapesten. A királyi udvar jelenléte, mint valami flastrom a rossz vért, egy csomóba húzta össze főurainkat.

Mindenütt, minden meglátszik ez: még a Kék macska volksängerein is, csak a múzeumbeli fehér termen nem. Hívogatóbb, csalogatóbb az a másik »fehér terem« a budai várteremben, ahol Jókai szövögeti a regényeit.

A derék országbíró Mailáth György ott ül ugyan, mint mindig, de hiába fordítgatja kurta nyakát, hol erre, hol arra, igen gyéren vagynak itt őméltóságaik. S akik vannak is, többnyire a régi gárdából valók, aggastyánok, akiket a múltak emlékei hoznak ide.

Egy idegen is volt a karzaton, a Standard-nak egyik konstantinápolyi levelezője, különben török effendi.

- Ugye itt önöknél nem házasodnak a papok?

- Nem bizony szegények - mondom.

- De ugye a mágnások se házasodnak 48 óta?

- Honnan gondolja? Kitől hallotta?

- Nem látom itt a sarjadékokat, hát könnyű kitalálnom, hogy magvuk szakadt. S csak az öregek könyökölnek még itt, míg Allah el nem szólítja őket a Tubafa árnyékába.

- Ahova valók - jegyzém meg mosolyogva, s beláttam, hogy a derék effendi nem okoskodik ugyan a tényeknek megfelelőleg, hanem azért a megfigyelő és kombináló tehetsége helyén van.

A dignitáriusokból eljött egynehány. Az öreg Cziráky János (az ott van mindég, alkalmasint valami fogadásból), Szlávy József koronaőr (az új seprő mégiscsak söpör eleinte), Zichy Ferenc (ő vezeklésből jár ide), Andrássy Gyula (aki elkeseredésből van itt) s végül Szapáry Géza (valahogy bevetődött).

A főpapokra soha sincs panasz. Haynald, Samassa, Sehlauch, Ipolyi ott mosolyognak ornátusban. Csak a prímás nincs ott.

- Az most haragszik - mondja Zichy Ferdinánd (az egyedüli ember, akiben a kék vér nem változott még át aludttejjé).

- Miért haragszik a prímás? - kérdezi kíváncsian Kálnoky Géza.

- Mert az udvari bálon azt a nótát húzatták:

Nincs mennyország, se pokol, se pokol,
Még a pap is udvarol, udvarol.

- Szörnyűség! - mondja Cziráky János, ég felé fordítván szemeit. - Milyen idők, milyen idők! Szavamra, megtagadnám a büdzsét, ha nem restellném...

- Ha mit nem restellne excellenciád?

- A szájamat kinyitni.

Szapáry Antal csinálta különben ma a legnagyobb virtust. Hordszéken vitette be magát a főrendiházba.

- Szegény Tóni - szörnyülködének -, de minek jön az ide ilyenkor, ha a lába fáj?

- Hagyjuk el, kérlek. Hiszen éppen azért jön. Mert ha nem fájna a lába, egyebüvé menne.

Ennyit lehet krónikába fogni a mai ülés érdemleges részéről.

No és a büdzsé?

Oh, a büdzsének nem történt semmi baja.

A T. HÁZBÓL [jan. 16.]

Sehogy se tud átmelegedni a Ház a tárgyalások iránt. Ma is kevesen voltunk. Pedig olyan dologról volt szó, ami minden képviselőt közelről érdekel, mert mind szereti a cukrot, és issza a kávét, talán az egy Madarász papát kivéve, aki még szalonnát reggelizik.

Az apró-cseprő ügyek bejelentése után, amiket monotom hangon dünnyögtek el a jegyzők, a cukor- és a kávéadó következett.

Helfy szerette volna azonban, ha előbb a takarékpénztárakra vonatkozó javaslat kerül szőnyegre. Ő tudja, miért. De hiszen Helfy mindnyájunk helyett gondolkozik, hát rá kell hagyni hogy így lesz üdvösebb az országra nézve.

Csanády bátyánknak ellenben igen praktikus gondolata támadt. No, csak diskuráljatok ti itt. Majd közétek ütök én mindjárt, s szétsprengolom az egészet. Mert hiába, jó az öreg a háznál! Figyelmeztette az elnököt, hogy a Ház nem határozatképes, mert ahhoz száz tag kell, annyi pedig nincsen a padokban.

- Meg kell számlálni! Lássuk mennyien vagyunk. - Nosza, leugrálnak erre a jegyző urak, Rakovszky és Fenyvessy s kezdik megolvasni, hány darab ember van bent. Kezdik pedig a mi oldalunkról, a szélsőről.

Hanem ez ellen kellett volna aztán felszólalni. Mert ebben volt a gaukleria.

Fel is állt valaki, beszélni is kezdett, de túlnyomták a hangját a túlsó oldalon keletkezett mesterséges lármával, mely már Mezei Ernőt is sértette:

- Ne méltóztassék - kiáltá - olyan hangosan beszélgetni.

Mondom, ebben volt a gaukleria, mert mialatt innen elkezdték a számlálást, azalatt mint a Hatvani professzor bűvös szobája, folyton nőtt a Ház, az adott jelre a folyosókról beözönlő mamelukok által.

Elannyira, hogy a jegyzők (Fenyvessy Kemény Gábort pláne nem is olvasta irigységből, mint konkurrensét az udvari finom társalgásban) mire a végire értek, már százhat embert találtak. Hogy honnan bújtak elő ezek, úgy egyszerre!

Most eszerint határozatképes lett immár a Ház, s megindulhatott a történelem folyása.

A baloldal dühös volt emiatt. S még Prileszky is átjött ingerkedni.

- Győztünk - szólt -, de nem propria virtute sed intertia romanorum. (Rosszul van biz ez latinul, de nem csoda ilyenkor, midőn Hegedüs Sándor az előadó.)

A javaslat senkit se érdekelt, még Trefortot sem, ki bizalmas suttogásba mélyedett Bedekovichcsal, kinyitván az ő miniszteri fiókját s megmutatván annak édes rejtelmeit: egy stanicli bonbont. Amihez derekasan hozzálátott a két státus férfiú, hogy csakúgy ropogtatták Kugler remekműveit... Hiszen úgyis cukros ülés van!

Herman így szólt:

- Az én kerületemben nem isznak kávét, és nem esznek cukrot a választók. Mit bánom én, akármit határoznak is.

Nógrádi Szontagh Pál is erre mondott adomát, vagy hogy talán csak ráfogják.

Egyszer az Akadémiában a helyesírásról disputáltak Budenz és Hunfalvy. Ezt meg azt milyen ortográfiával kell írni. Ott ült az öreg Arany is, de nem szólt semmit.

- Hát te mit gondolsz, János?

- Semmit - felelte Arany -, nekem mindegy, én már nem szándékozom írni többé.

A javaslat mellett Hegedüs mondott higgadt, átgondolt beszédet, az ellenzékről Horánszky. Ezen két garde-dame szavai után (Szapáry felszólalását nem lehet komolyan venni) a közvélemény elé eresztették a javaslatot.

Kétszázöt képviselő közül százhuszonnégy jelentette ki hogy szerelmes bele. Gusztus dolga az egész!

Minden jó egyébiránt, ha a vég jó. Az ülés végén bejelentette Tisza, mint a vidéki színpadokon szokás, hogy holnap rendkívüli díszelőadás lesz görög tűzfénnyel: a Wimpffen esetben fog válaszolni.

- De már holnap elmegyünk a Házba, ha jégeső esik is!

A T. HÁZBÓL [jan. 17.]

Örömteljes nyüzsgés támad a folyosókon, mint valami méhköpűben, ha megmozgatják. S egy mindig sűrűsödő gomolyban tódulnak a képviselők a bejárat felé.

Valami történt? Mi történt? Menjünk!

És senki sem olyan kíváncsi, mint egy képviselő. A honatyai élet semmit sem fejleszt ki jobban, mint a kíváncsiságot. Az idegek elfinomulnak, s a lábszárak megvékonyodnak.

Mi van ott? Mi okozza a nyüzsgést. Mitől terjed el egyszerre ilyen zajos vidámság mindenfelé?

- Megjött! Itt van! Ki jött meg? Hát ki jött volna. Németh Berci.

Faluról jött... bizonyosan faluról. Valóságos friss szénaillatot hozott magával, s azonfelül tömérdek ötletet és adomákat.

Szalay Imre ázsiója kezd leszállani. Berci bácsit mindenütt úgy fogadják, mint mikor nyáron friss virágot tesznek a szobába a pohárba.

Már a folyosón kezdi a tréfálkozást. Bizonyosan a kapusnak is mondott már egy élcet s a szolgának is, aki a poros kabátját lesegítette. Tele van pezsgő jókedvvel.

Szalay rohanja meg legelőbb, s mint a legnagyobb gyerek a papájánák, kezdi elreferálni neki, mi történt azóta itthon a Ház táján: hát bizony az történt, hogy Kecskeméten olyan bál lesz vasárnap, amelynek a meghívó jegyeire a rendezőség kiíratta: »zsidók nem vehetnek részt a mulatságom«.

- De már erre elmegyünk, Berci.

- Bizony nem megyek én. Mert ha el találom ferblizni a pénzemet, kitől kérjek én ott akkor kölcsön.

De már nem fecsegek többet a folyosókról. Hagyjuk a folyosó-lakókat nyugodtan. Hadd beszélgesse ki magát Tisza Lajos Csernátony Lajossal. Hadd végezze hosszú sétáit gróf Zichy Jenő. Bizonyosan marienbadi vizet iszik, s ez hozzátartozik neki a kúrához.

Menjünk keresztül az olvasószobán. Nini, hiszen Zichy Jenő itt is itt ül Csejteyvel szemben, s édes önelégültséggel olvassa a Nemzetet. Szent isten! Ez a mi Zichy Jenőnk talán két példányban van meg már!

Az olvasószobából benézek a büfébe. Ott áll a tavalyi képviselőház albuma. Végiglapozom. Beh sokat látok benne, akiket nem látok. Különben üres a büfé. Csak Szerb Gyurka eszik ott sódarszeletet az egyik márványasztalnál, s Odescalchy Gyula herceg mondja el keleti nyelven az egyik »patrona Hungariae«-nek (csinos szőke kisasszony, jól venné ki magát képe az ezüst húszasokon) azokat a beszédjeit, melyeket a Házban elhallgat.

S míg az egyik herceg a Venus oltárára rakja a szóvirágok illatos szirmait, addig a másik Odescalchy, a »vörös herceg« a tapolcai kerület egyik temploma számára felállítandó oltárra gyűjt pénzt.

Bátor ember (mutatja a lehajtott inggallérja is, mely által egészen elő van készítve szabad nyaka a guillotine alá), lobogtatja a gyűjtőívet, amerre megy. Igyekszik is mindenki a háta mögött lenni.

De senki a sorsát ki nem kerülheti, szemben jön vele a szegény Tisza Kálmán.

- Jó, hogy jössz, kegyelmes. Írjál alá kérlek ennek a szegény templomnak. Nem tudnak oltárt csinálni.

- Hagyj békét. Nem írok alá. Mi közöm nekem ahhoz a templomhoz?

- Már hogyne volna közöd, hiszen te vagy a főkurátora.

- Igen? No, már akkor meg éppen alá nem írok, mivelhogy különben is közöm van hozzá.

S amit ígért, meg is tartotta. Nem írt alá egy kopeket sem.

Odescalchy pedig elindult keresni Göndöcs Benedeket. Annak úgyis annyi a pénze, hogy a királynak is ajándékoz oltárkövet. Hadd emeljen oltárt a kálomistáknak is.

De most már tréfán kívül itt az ideje, hogy végigjárván minden zugot, minden fülkét, felmenjek az írói karzatra, s lássam, a Ház mit csinál odabent.

Felmegyek. Az írói karzaton nincs egy lélek sem. Csak a Maszák felesége: Egyesy alszik ott. Elszundikált szegény a Gaál Jenő beszédjén. Nehéz álma lehet, alig bírom felkölteni. Egészen fel van dúlva az arca, mert Futtakiról álmodott, s látta álmában, hogy Futtaki Vilmos császárral Bruderschaftot iszik, s a jó öreg Vilmos a fülébe sugdossa, bizalmasan hozzáhajolva, Bismarck jövendő terveit.

Hallja álmában a beszélgetést.

- De ki ne írd, pajtás a lapodba... tudod, csak neked mondom.

Egyesy közbe szeretne kiáltani:

- Ne higgye, felséged... Ne mondjon neki semmit. A »Magyar Távirati Iroda« az egyedüli kérem...

Ebben a pillanatban költöttem fel szerencsétlenségére. Vigasztalhatlan lett volna. De szerencsére észrevette, hogy nem Futtaki beszélget Vilmossal, hanem Verhovay suttog alant Hentallerrel.

Verhovay... Hentaller... suttogás... bizonyosan párbaj készül valamerre.

Elhelyezkedem a karzaton, levetem a télikabátomat, s odateszem az első pad külső deszkájára, hogyha már magam nem, hát legalább a kabátom felerésze bent legyen a »tisztelt Házban«. Boldog kabát, mely kerület nélkül is bejutottál, csakhogy fájdalom, inkább a szabómat képviseled ott, mint magamat!

Szétnézek, hát ott is ott ül Zichy Jenő a jobboldalon.

Káprázat ez? Vagy mi?

Szemem odavetődik, mint egy kopár ugarra a habarék pártra, hol Széll Kálmán gyűjti maga köré a kisdedeket. Hát ott is ott ül Zichy Jenő.

Keresem most már a régebbi helyen, hogy legalább egyszer lássam kétszer egyszerre. S íme nem találom az előbbeni Zichyt, hanem találok ahelyett egy harmadikat a Madarász háta mögött.

Ej, sok titkos dolgok vannak a föld felett, én bizony nem koptatom az eszemet, hogy találgassam.

Ennél még Szapáryt is jobb hallgatni, mert most az beszél. Csinos ember még mindig, bár erős konkurrense támadt a kabinetben, Széchenyi Pál. S most már bátran nevezhető »szőke kabinetnek« a kormány, ad capta »cabinet noir«.

Hogy miről beszél Szapáry, hallottam, de elbeszélni nem tudom.

S valószínűleg így volna ezzel maga Szapáry is, mint Kosciusko, mikor kérték, hogy mondja el a lengyel forradalmat:

- Én csináltam - szólt -, de elbeszélni nem tudom.

Ő (Szapáry) beszélt, de hogy miről, azt talán ő se tudja.

Hegedüssel úgy járt, mint Nagy Sándor az apjával, elmondott előle mindent. Mégis kemény gyerek az, ha úgy nekigyürkőzik.

Esett az eső, de sarat nem csinált. Kit érdekelnének már nálunk a pénzügyek, meg az adók. Fizetünk már mi mindent, tessék kivetni bátran!

A nincsnél már csakugyan kevés különbség az, hogy mennyi forint nincsen. Ha egy forintom nincsen, akkor bizonyosan nincsen százezer forintom sem. A mínusz borzasztó, de a fokozatai már nincsenek nagy hatással egy bizonyos határon túl. Akárhogy elpusztulni.

Mit is koptatják a szájukat Helfy és a lutheránus pápajelölt, a fiatal Prónay? Nem lesz abból kalács sehogy sem!

Hogy a kálvinistákat megbosszantsam, egypár sort hadd szenteljünk itt a fiatal Prónaynak, akin nemcsak rajta van az egyház szeme, hanem rajta van a legutolsó magyar nadrág is.

Vékony cingár ember, s a katolikus tisztelendő urak azzal keserítik a lutheránus kollégáikat, hogy nem fog tudni majd imponálni a királynak, ha esetleg kellene.

Hanem ez nem baj, hiszen ott van Hegedüs Sándor, az is kicsiny ember, Bittó pláne nemcsak miniszterelnökké lehetett a kis termetével, hanem még feleséget is kapott öreg korára. A termet semmi. Sokkal nagyobb baj az, hogy Prónay Gábor még ómódi báró, s valójában a »legpecsovicsabb tagja« a Háznak minden szélső baloldalisága mellett is.

Különben »ma« értelmesen beszélt és röviden, csak a fejét ne sütné le úgy, mert az ő feje az egyház feje. Mégis alig várták, hogy bevégezze, mert a Tisza felelete volt a programon.

Hívogatólag hangzott fel most a csengettyű. A folyosóról özönlöttek a követek. A karzaton aláhajoltak a szép fejecskék. No most, no most!

Méla csend keletkezett.

Mindenki odaült a párjához, mert ez az élvezet perce, s ezt mindenki a párja mellett szereti tölteni. Mivelhogy a Házban javára élik a páros életet. Berzeviczy átment leülni az ő Láng Lajosához. Pulszky Guszti majdnem az ölébe hajtá harmat fejét Szilágyi Dezsőnek. Szerb Gyurka derekát átfűzte karjaival Szlávy Olivér, és a többi meg a többi.

Tisza megszólalt »hangulatos barna ruhában«, mint Bölönyi Sándor mondá, ki a Móricz Pál (nini, igaz, hogy hol lehet Pali, már három napja nem volt a Házban?) családi színeit kedveli a ruházatban, zöld kabátot viselvén. S ezáltal kitűnik egyénisége a többiek közül.

Tehát Tisza szólt.

Megfogta a kérdést, mint egy darab tésztát, s míg gyúrta, azon gondolkozott, hogy mit lehetne ebből csinálni.

Hát mit! Elég lenne - így töprengett -, ha csak annyit mondanék is, hogy a német lap közleménye nem igaz.

De én többet fogok mondani. Ütök egyet Istóczyn is!

Az ő játéka nem éri meg a gyertyát. De az én gyertyám, melyet a szemitáknak gyújtok, ha egy oldalvágást adok ennek a dühöngő antiszemitának, megéri a fáradságot, mert azt vissza nem adhatja.

Különben pedig igaza volt Tisza Kálmánnak. Istóczy hangcsövet csinált a tenyeréből, s úgy kapkodta izgatottan a szavait.

Kissé halovány volt, mikor felkelt. S piros lett, mire bevégezte szavait.

Jó festék az ilyen szóharc. Egész lényén, hangján, szemei villogásán látszik, hogy érzi, amit mond.

Ez a játék hát, mely valójában nem éri meg a gyertyát, legalább mégse hamis játék.

A T. HÁZBÓL [jan. 19.]

A hadmentességi adó van szőnyegen, s mivel adó, megint Hegedüs Sándor van a ketrecben, akiről azt a rágalmat híreszteli Pázmándy Dénes, hogy Párizsban létekor ekképpen szólította meg Gambettát az utcán:

- Polgártárs! Nem tudná ön nekem megmondani, merre van a Louvre?

- Magam is arrafelé tartok. (Pedig a temetőbe ért szegény.) Szívesen elvezetem. Ön tehát ismeretlen ember itt?

- Igen, én magyar vagyok.

- Ah, magyar! Ön tehát eredetiben olvashatja a Hegedüs Sándor cikkeit?

Különben Hegedüs Sándor egyszer sem adta annyi jelét dialektikájának, hadi képességének és macskaszívósságának, mint ezen három-négy napon át. A tegnapi sikerült napja után még az öreg Halász Géza bácsi is azt mondta:

- De iszen. Meg van ez kenekedve mindenféle zsírral a világon. Ezt ugyan agyon nem ütitek.

Az pedig nagy dolog, ha Halász bácsi nyilatkozik, ki ritkán dicsér és bámul meg valakit, meg lévén teljesen elégedve a világrenddel s azzal, hogy a csáját a Kammonban »Halász-lének« keresztelték el őróla. Tovább fennmarad ez unokáról unokára.

Apró-cseprő ügyek végeztettek. Tegnapi dolgoknak a farka. A takarékpénztár-javaslat részletes tárgyalása, sat. Az ülés azok közé tartozott, mikor még Péchy Manó is unja magát, s azt mondja, hogy de ez már nem sikk, s megy a sikk után.

Apponyi Albert Csávolszky Lajossal súg össze. Nagyitalú Kállay János nagyokat ásít, s visszagondol azokra a jó időkre, mikor még otthon Szabolcs megyében Ujhelyi káptalannak a prédikációjára, ki így kezdé azt karácsonykor: »Nagy dolgot mondok nektek keresztény atyámfiai«; vi coacta azt énekeltette rá a kántorral orgonaszó kíséretében »olyan nincs!«

Ami kevés élet van, az mind a folyosóra gyűlt. A szegény Mezei Ernőt kínozza ott egy csoport, melyből kimosolyog a Teleszky jóízű arca, a Szerb Gyuri mosolygó feje. Még Kaas Ivor is idevetődött. Szívesen látott alak itt: ismerősen üdvözlik mindenfelől.

- Meg vannak-e már a körmök, Ernő? - Mezei Ernőnek a körmök a vörös posztója. Valaki ráfogta tréfából, hogy az Eszter körmei őnála vannak elrejtve, s Ernőt most világra lehet szekírozni a körmökkel.

- No, majd szombaton... akkor lesz, ami lesz - dühösíti Hentaller.

- Láttad-e már a Kada zsuzsuját, Ernő? Egy felakasztott zsidó karneolból - enyeleg vele Verhovay.

A szegény Mezei azt se tudja, kinek válaszoljon előbb, kinek mit feleljen. Egészen tűzbe jön, s ha már lecsillapodik is, megint csak előveszik.

- Fel kell már megint húzni Ernőt, mint az órát.

És senki se szánja meg, e pajkos csoport közepette hagyják bosszankodni szeretetreméltó kegyetlenkedéssel, csak Kaas Ivor szánja. Az ő szíve olyan, mint a jó falat kenyér. Ha annak fáj az egész zsidóság sérelme, amit érzékenysége tízszer nagyobbá nevel, emennek meg az fáj, hogy van egy ember, akinek fáj valami. Siet felvilágosítani Mezeit.

- Ne adj rájok semmit. Hiszen ezek csak bolondoznak. Szeretnek azok téged...

- Hiszen nem is magam miatt -, de a pártom szolídságának megőrzéséről van szó.

- Azt hagyd rám - mondja büszkén Szalay Imre.

- Az bánt engem, hogy éppen a függetlenségi párt...

- Ej, te a függetlenségi párt ellen panaszkodol - szól Teleszky. - Pedig látod nincs okod rá. Hát nem az szülte nektek Eötvöst? Mi?

- De bizony, van abban valami - okoskodik Szerb György - Ha neked volnék, egy percig se maradnék köztük. Gyere át mihozzánk!

...Ilyen épületes diskurzus folyik a folyosókon. Egész galéria alakul a balfolyosó legszélső csücskében. Mint a hangyák a napfényre, kijön a székely krónikás Orbán Balázs is, eredeti székely szövetű ruhában, odagurul a kis »skiz« Meszlényi, a »pagát« Bausznern. - Csak még a XXI-es hiányzik.

Az ülés komoly ügyei közül csak az bír némi érdekkel, amelyben Ugron Gábor szólalt fel. Hogy ti. egy képviselőtársukat száz forint bírságra ítéltek, s ennek megfelelő fogságra. S bizony még végre is hajtják az ítéletet, ha a Ház közbe nem szól.

S mindez Erdélyben történik. Kár, hogy Kemény Gábornak nyaka nincsen! Hadd csóválná most!

S most még igen érdekes epizódot a tegnapi udvari ebédről. Mint egészen hiteles keringett a Házban.

B. Majthényi László honti főispánt az ebéd után a cercle alkalmával következőképp szólítá meg őfelsége.

- Úgy hallom, igen kevesen látogatják a főrendiházat.

- Nagyon kevesen, fölséges uram!

- És miért van az? Remélem másképp lesz ezután.

- Én is azt hiszem, felséges uram, kivált a reform után - mondá Majthényi.

- És ön olyan sokat várna a főrendiház reformjától?

- Igen sokat. Mert bizonyos vagyok róla, hogy például Heves megye Németh Albertet fogja megválasztani főrendi tagnak, s maga Németh Albert elégséges lenne, hogy érdeklődést támasszon a tanácskozások iránt.

Őfelsége kegyesen mosolygott:

- Oh, igen - szólt a bárót elbocsátva -, Németh Albert kitűnő ember.

Bosszantották is ma Németh Albertet mindenfelé.

- No Berci! Belekerülsz a múzeumba!

- Nem bánom én. Csak azt az egyet kötöm ki, hogy spirituszba tegyenek. Mert jó lehet ott, ha az ember alaposan meggondolja.

A T. HÁZBÓL [jan. 20.]

- Holnap lesz a sábesz!

Ez az uralkodó jelszó a Házban és folyosókon. Mert holnap lesz a tapolcai zsidó ügy.

Házban és a folyosókon, mert a büfében nagy keserűség van. A büfében harcias ellenzéki hangulat uralkodik.

Háromszáz forint fogyasztási adót vetettek ki a büfére a fináncok. A szőkék roppantul panaszkodnak, s mennyre-földre esküsznek, hogy semmi se fogy a Házban, teljesen lehetetlen megélniök, mert itt minden ember jól van lakva.

...Hej, Tisza Kálmán talán meg tudná mondani, hogy ez nem igaz!

De Tisza Kálmán nincs ma a »Házban«. Csak Tisza Lajos látható ott örök fiatalságában: fekete bársonykabátban és pepita nadrágban. Irigyli is tőle sóvár szemekkel ezt az ancúgot Ugron Ákos.

A »Szegedi Napló« azt írta Tisza Lajosról, hogy farsangolni jött Budapestre, s ez a legnagyobb dicséret, amit őróla mondhatni.

Mert ez az, amit a király nem adhat, ki pedig csinálhat belső titkos tanácsosokat, minisztereket és grófokat, de azt nem teheti meg, hogy valakinek jól álljon a pepita nadrág, s eljöhessen még farsangolni Budapestre.

...Hanem 'iszen aki egy egész várost tett fiatallá, bizony megérdemli, hogy a menyecskék őt is annak tartsák!

Ma különben minden érdeklődést elvon a személyekről egy nagy dolog. Hiába sétál ott Prileszky otthonosan kis házisipkájában (lateinerek őt nézik hadnagynak).

Hiába beszélik Zámory Kálmánnak kalandját, hogy miképp táncolt agyon két ezrest?

(Hanem azért én mégis elmondom zárjelben, mert nem úgy táncolta el a két ezrest, hogy eljárt a farsangi bálokra, s traktálta a dominókat pezsgővel, hanem úgy, hogy valahova utazván, egy állomásnál megijesztették, hogy alighanem betyárokkal fog találkozni útközben, mire ahhoz az ősi fortélyhoz folyamodott, hogy a pénzkészlete nagyobb részét, két darab ezrest a csizmaszárába dugta. Mégiscsak jó valamire az a magyar viselet!

Nem találkozott ugyan betyárokkal, hanem a következő állomáson éppen lakodalom volt a korcsmárosnál. A korcsmáros meginvitálta. Takaros menyecskék szeme feltüzelte. Nekieredt a csárdás-táncolásnak kivilágos-kivirradtig.

Hanem mikor aztán lehúzta a sokat szenvedett magyar sarukat a megizzadt lábáról, a kétezer forintból nem volt biz ott egyéb, mint néhány feketére vált papír pirula.)

Most pedig térjünk vissza hát ahhoz az érdekes dologhoz, mi a személyektől elvonta a figyelmet úgy, hogy még Csernátonyt is morfondírozni hagyták hosszú sétái alatt, pedig ez idő szerint ő legkedvesebb pecsovics, akit mind a három párt megszeretett, mert valóságos megtestesülése annak amit »parlamenti tagnak« szeretünk képzelni. Egyszóval idealizált mameluk s vezér a kulisszák mögött. Az »Angol királynő«-be járó vacsorálók feje. Uralkodik, de mulattatva, kormányoz, de engedelmeskedve.

De nini, még mindig nem tértem arra a legfontosabbra, hogy ti. megjelent Solymosi Eszter, s nagy szenzációt tett a folyosókon.

Nono... nem kell megijedni, keresztények... nem az igazi Solymosi Eszter jelent meg, hanem csak az Ónody Géza sokat emlegetett könyve, melyet a komoly irodalmi barátok nagy élénkséggel siettek megszerezni.

Szalay Imre a nap örömére negyven Stefecius-ostyát osztott ki a képviselők között. S most ezzel sokakat abba a helyzetbe juttatott, amibe Tisza Kálmán került, hiszen megírtam, mikor tegnapelőtt nem adott a tapolcai templomra semmit Odescalchy Artúr hercegnek, aki elébe nyújtotta a gyűjtőívet.

Másnap emiatt szemrehányást tesznek neki egy estélyen a hercegék.

Az örökké slágfertig miniszterelnök ezt válaszolta:

- Nem adtam, mert okom volt rá.

- Miféle okod?

- Hát nem láttad, hogy ott állt mellettünk Wahrmann Mór?

- De bizony emlékezem, de hát aztán ha ott állt is?

- Nem mertem, barátom, kinyitni előtte a tárcámat.

- Ugyan miért?

- Ej, no... már csak megmondom bizalmasan... mert egy Stefecius bélyeg van beleragasztva.

Az Odescalchyak persze hogy nagy örömmel megbocsátottak a jó élcért a jókedvű adakozónak.

Németh Berci persze legmohóbban sietett keresztülolvasni az Ónody könyvét, s kikereste magának Mezei Ernőt, hogy szekírozhassa:

- Bizony sok okos dolog van ebben a könyvben ellenetek, Ernő fiú. Én is aláírom mind. Hanem a legsúlyosabb vád ellenetek az nincs itt, azt kellett volna még behozni, mert az aztán nagyon komoly dolog. Ott van, fiam, olvasd el Mózes II. könyvének 16-ik fejezetében: Mikor az Úristen Lothoz küldte az ő teljhatalmú kormánybiz... akarom mondani teljhatalmú angyalait, odajövének a zsidók is... s mi tűrés-tagadás... no, ne pirulj el, a zsidók udvarolni kezdének nekik, s gonosz cselekedetekre csábíták...

A Házban bent a »hadmentességi adójavaslat« ment, hogy azt a szót használjuk, ami a színdarabokra dívik terminus technikusnak. Beszélt Hegedüs, Földes, Madarász, Gaál Jenő, aki ilyenkor van in floribus, s a kereskedő elemet képviseli. Csak azt az egyet nem tanulta még meg az angoloktól, hogy az »idő pénz», de az ő beszédjei csak puszta idő.

Lessko módosítványa volt az egyedüli zsírfolt a mai hosszúra eresztett lében.

Erre szavaztak oszt később.

»Lessko! Lessko! Ki az a Lessko!« - kérdezték egymástól megriadva, amint az elnök csöngettyűje belülről hívogatólag süvítette be az összes helyiségeket annak jeléül, hogy jöjjenek szavazni.

A Lesskot senki se ösmerte. Senki se tudott felvilágosítást adni. Végre Abonyi Emil kezdte kitalálni, hogy Lessko valami francia generális, aki könyvet írt a hadmentességről, s annak a metódusára fog kelleni most szavazni.

Hanem Abonyi Emil sem találta ki egészen, mert Lessko István valóságos eleven ember, s valahonnan Abaúj megyéből van megválasztva.

- Nás cslovek - dörmögte Prileszky, amiből nyilvánvaló, hogy lutheránus.

Szontagh Pali odahajolt Beniczky Gyulához:

- De iszen jól beszél...

- Kicsoda? - mondja Beniczky felriadva. - Azt hittem, hogy a szérűn vagyok, s a tót cséplőim veszekesznek egymással.

Hát a Lessko ellenzéki módosítványára szavaztak. Hanem az volt a hiba, hogy úgy volt feltéve a kérdés: »Elfogadják-e Lessko módosítványát vagy nem?« Miáltal egészen megfordult a világrend.

Az ellenzék zengette az »igen«-t, s a kormánypárt selypítette pironkodva a »nem«-et.

Ilyenkor természetes mindég történnek mulatságos dolgok. Szalay Imre felkelt az ellenzéki padokból, s átfutott hirtelen a jobboldalra. Azt mondja, az »igen«-t teljesen lehetetlen kimondani más helyről: a világért se fertőzné meg vele a baltájékot. Horváth Gyula pedig - rájárván már a nyelve - kevélyen harsogta az »igen«-t.

Lett is nagy méltatlankodás a pártjánál. Ezer vasvilla tekintet szurkálta meg delejesen.

- Hát minek jössz te ide, ha nem velünk szavazol? Hát mi az ördögnek vagy te itt, mikor tegnap megadtuk a távozási engedélyedet? Eredj innen a pokolba Szentesre vizet zavarni, ne kavard a mi tiszta borunkat!

Horváth Gyula aztán ki is ment a folyosóra, de mint minden renegát itt is csak oldaldöfésekben részesült. A labancok úgy bántak vele, mint kuruccal, a kurucok pedig úgy bántak vele, mint a labanccal.

- Persze könnyű neked mármost velünk szavaznod... mikor tegnap erősítettek meg megint egy egész évre kormánybiztosnak!

Elkeseredett erre Horváth Gyula, s mikor aztán egy félóra múlva egy másik szavazás következett, s padszakaszonként olvasta meg Baross és Fenyvessy a két pártot, Horváth Gyula villámhirtelen át tudott ülni az átolvasott szakaszból a másikba, hogy ott is odaolvassák egy voksnak.

S ezt kétszer csinálta meg egymásután.

- Behoztam mármost a voksokat - mondá kevélyen az édes nyájas tekintettel.

- Behoztad... édes fiam, sőt maradt még egy bónid is a jövőre.

A T. HÁZBÓL [jan. 21.]

Istenem, milyen tüneményes időket élünk! Micsoda szánalmas képe van most ennek a Háznak! És mégis, ha az ember elgondolja, hogy az a kis ember uralkodott Magyarországon, aki ott ül, mint a cseperkegomba meglapulva valahol a Scitovszky István háta mögött, hogy Bittó István volt valamikor ennek az országnak a feje (ma szinte lehetetlen elhinni), hát kissé megvigasztalódik a jelen fölött.

A régi Deák-párti minisztériumból, melyet bízvást lehet a »nagy minisztérium«-nak nevezni, már csak az egy Lónyay Menyhért van meg, s az is többet törődik most már az Akadémia dolgaival, mint a »Ház«-éval. A következő kis minisztériumokból Bittó, Széll ülnek még a padokban, de az egyik már egészen jelentéktelenné vált, míg a Széll Kálmánhoz kötött remények is folyton halaványodnak. Ott ül tarka kabátjában egy jól táplált ember összes sajátságaival, s csak azért szavaz »nem«-mel néha, hogy máskor ismét »igen«-nel szavazhasson.

Sic transit gloria mundi.

Új idők, új emberek. S az új emberek talán csak azért kicsinyek, mert még újak. Semmi sem csalékonyabb, mint a szemmérték.

De félre ezzel az elégiai hangulattal most, hiszen szatírát kell írnunk, s nem ellágyuló költeményt biztató refrénekkel.

Igen, szatírát, s ezt azzal kezdjük, hogy ideírjuk ritkított betűkkel a dátumot:

A n n o m i l l e s i m o o c t o g e n t e s i m o...

Bizony jó azt a dátumot ideírni... mert hiszen katolikus és zsidó kérvények vannak a napirenden. S az olvasó meg azt hihetné, hogy ott vagyunk valahol a múlt századokban a vallási sérelmeket orvosló diétákon, s a tekintetes KK és RR-ek bölcs disputájának deskriptumát nyújtom itt extrahálva.

Örül is már Hegedüs Sándor, hogy félre ülhet, s nem ő van többé exponálva az előadói székben. A fiatal elegáns Berzeviczy Albert foglalja el helyét, kinek szép hangorgánuma szenzációt tesz a karzaton. De idelent is meghallgatják szívesen, mert beszédjeinek alakja van, s habár kissé szépirodalmi ízűek is még, látszik bennük már a vér, mely ugyan még nem lüktet nagy verve-vel, hanem máris elevenekké teszi szépen perdülő mondatait. A jelen parlamentnek kétségkívül ő az egyik legkülönb succrescentiája.

Jó, hogy említettem a karzatot. Zsúfolva van az ma. Sok szép asszony nézi édesdeden a délcegebb honatyákat. Hoitsy Pál pláne legott áthurcolkodik felülre.

Göndöcs Benedek savószín szeme is gyakran keresi most a magasságot, de nem az égieket, hanem csak az égi tüneményeket, kik nyugtalan kíváncsi fejecskéjüket ide-oda forgatják, minden iránt érdeklődnek, s mindent egyszerre szeretnének megtudni.

»De már ma beszélni fogok - gondolja Göndöcs -, most az idő vagy soha! Most tégy ki magadért, Bence fiam. Ma lehet eroberungokat csinálni.«

A főrendek karzatán ott bukkan ki a Pulszky Ferenc feje is. Mindig a Gusztit nézi. És az nagy élvezet is.

Nem messze a másik karzaton a szerencsétlen Majoros Pista mereng azokon, amiket e karcolat elején mondottam.

...Hej, mikor még ő is odalent ült!... Mikor még az asszonyok mellett szállott síkra, s azok még »szép legény«-nek szólítgatták. Zenta, erős Zenta, jaj de földhöz vágtál!...

Berzeviczy beszéde után főtisztelendő Jánossy János emelkedett fel. A plébános úr egy valóságos megfordított Göndöcs. Sovány és siránkozó. A katolikus sérelmeket hánytorgatta fel. Apellált Ponciusra, Pilátusra, IX-ik Piusra, XIII. Leóra. A Háznak újdonság volt Jánossy. Mint mikor az ember először eszik salátát egy szezonban. S ezért hallgatták figyelemmel.

Utána Göndöcs szólott, a megfordított Jánossy. Kövér és örökké mosolygó. Már a felállásakor elkezdődött a derültség, s felharsogtak a kiáltások: »Halljuk! Halljuk!«

Nagy pátosszal beszélt a derék apát kijelentvén, hogy ő most olyan szentet fog mondani, aminél szentebb nincs a világon.

...Azok a gonosz pogány lelkek gúnyosan mosolyogtak. Nem hitték el, hogy Benedek olyan szentet mondjon.

A legnagyobb derültséget azonban azzal a jó élccel aratta, hogy lehetetlennek tartja, miszerint a nemes joviális magyar vér a zsidó vérrel összekeveredjék. Egy szóval ellensége a polgári házasságnak, s arra nyújt be határozati javaslatot, hogy engedtessék meg szabadon szerződni a szülőknek, milyen vallásban akarják nevelni a gyermekeiket.

Mikor a szentatya bevégezte jeles szavait, nyomban megrohanták az antiszemiták, hogy jöjjön el holnap Kecskemétre a magyar védegylet báljára, hol az Istóczy és Verhovay csárdást fogják ez alkalomra eljátszani.

Göndöcs késznek is ajánlkozott, ha megígérik, hogy minden, de minden lesz. Később azonban ijedten mondott le erről a tervről, mikor Ráday honvédelmi miniszter titokzatosan figyelmeztette Ónodyékat:

- Elmehettek! De ha valami kellemetlenségtek talál lenni, magatokra vessetek.

- Tarnóczyáda! - bíztatgatták egymást a kirándulók, de Göndöcsnek nagy szöget ütött fejébe a barátságos fenyegetés, s azt mondta, hogy reumája van.

Tisza Kálmán hallgatta, figyelemmel hallgatta egy darabig, hogy mit darálnak itt ezek a katolikus papok, s kiérezte, hogy no most jó lesz mindjárt közibük ütni.

Felkelt, s olyan sikert aratott erőteljes liberális szavaival, hogy a taktika nagy mestere is nem a közönséges diadalai közé fogja e napot feljegyezni.

A mamelukok kevélyen feltartott fejjel hallgatták vezérüket. Szilágyi bús arca elborult, Pulszky a pad alá kuporodott. Mocsáry a fülét vakarta bosszankodva. Jókai pedig jókedvében a Móricz Pál nyakát csiklandozta pajkosan hátulról a ceruzájával, mire Pálnak arcát a mennyei derű önté el, s tátott szájjal nyelte »Urunk« ajkairól a mézédességű bölcsességét.

A TISZTELT HÁZBÓL [jan. 23.]

Nincsen abban kétség: a reverenda is csak úgy rászorul a szellőztetésre, mint akármi más szoknya. Egészséges az neki. De porolni talán mégse kellene kalapáccsal. Három malleus, mint Ugron, Irányi, Mocsáry, attól bizony könnyen esik szakadás a legerősebb szöveten is. Hát még, ha a szövet már »fadenscheinig«, - mint Steinacker barátunk mondaná.

Különben az is bizonyos, hogy 35 darab petíció, melyet az evangélium nevében fölkent papok írnak alá, nem egy foghegyre való dózis. Meg kell azt rágni jól, hogy meg lehessen emészteni. No de hisz meg is rágták. Csak úgy ropogott a foguk alatt.

Ugron Gábor harapott a föltálalt szent követelések halmazába legelőbb. Körültekintett az egybegyülekezett fényes publikumon, s nagy megelégedéssel tapasztalá, hogy figyelmes hallgatóságra számíthat a felső régiókban - értsd: a karzatokon -, mint az alantasabb rétegekben egyaránt.

Szép sugárnövése van, mint egy gárdistának: az arca mindig piros, ami sehogy se illik egy higgadt államférfiúhoz, a szeme meg kacsintós, mi ellenkezik a komoly diplomata kellékeivel. Aztán a hangja is csengő, s így sehogy se alkalmatos az átszűrt bölcsesség tolmácsolására. Igazi székely vér, akinek Attilával települt meg a hetvenedik nagy apja valahol a Hargita alján, amit nem is bocsátanak meg neki Erdély őslakói, a Szászok és Biasiniak, akik ennélfogva azt híresztelik felőle, hogy »jöttment«. Tüzes gyerek, aki bizonyosan elrontja, amihez hozzáfog.

Ilyen fölszereléssel fogott neki Gábor a forró kérdéseknek, s a liberalizmus hívei szorongva lesték, hogy jaj, csak az istenért, ne lőne bakot valahogyan.

Fölösleges volt az aggodalom. Gábor diák úgy beszélt, mint akinek rég benőtt a feje lágya, de a szíve még tizenhatéves. Fiatal tűz és öreg megfontolás olvadt szavaiban együvé. Sorra vette a plébános urak panaszait, s egymás után sakterolta le bravúrosan, eleganciával. Göndöcs Benedek, aki odaállt elébe, nem győzött eleget szörnyülködni. Még Pulszky is, az öreg, aki a főrendi karzatról ez alkalomra az írói ketrecbe szállt alá, elszörnyülködött, mikor Gábor kijelenté, hogy a szabadkőmívesek ártatlan emberek. Érdemes elolvasni azt a beszédet, melynek végső szavaiért Gábor urat szégyenkezés nélkül megcsókolhatná akár Gábor arkangyal is.

A karzaton nagy figyelemmel hallgatta e beszédet egy feltűnően szép, szőke arcú fiatalember. Komoly megdöbbenés volt leolvasható vonásairól. Mire Ugron befejezte szavait, a fiatalember fölállott, égre emelte szemeit, aztán ájtatosan keresztet vetett, és eltávozott. Sokan látták e jelenetet, de senki se tudta megmondani, ki lehetett.

Göndöcs pedig a helyére ment, s félremagyarázott szavai helyreigazítására szót kért. Rendkívül föl volt indulva. Elmondta, hogy esküvel is kész erősíteni, hogy nem kíván viszályt, sem súrlódást a felekezetek között. Ő elhiszi, hogy Ugron jót akar, de ő még jobbat akar. Békét, békét és semmi mást.

- Hát ki bántja? - mondák innen-onnan. - Mifelőlünk akár szunyókálni tessék, még a legyet is elhajtjuk az orráról, ha odaszáll.

De a jó öreg az egész ülés alatt nem aludt, s még erőlködésébe se látszott kerülni az ébrenlét. Ha orvosa volnék, ilyen ülést preskribálnék neki sokat. Tudom, Istenem, olyan karcsú, nyalka legény válnék belőle, akár Komjáthyból, amióta marienbadi vizet iszik diószegivel.

Hanem az Irányi adataira is lesz ám szörnyülködés, ha megtudják az országban, hogy minő barbarus egy nép a francia. Ott az ország első papjának, a párizsi érseknek csak tizennyolcezer forintja van, s ennyiből kell tartani szakácsnét, a kisebb érsekeknek meg nincs több hatezer forintjuknál, és a püspök meg négyezerből kénytelen kijönni. Rettenetes ez! Hát még a szegény kanonokok, rongyos 640 forinttal, míg az egyszerű lelkészek 400 forinttal! Hogy élhetnek meg ennyiből? Hisz nálunk a kanonokok komornyikjainak is háromannyi van, nem is tekintve a mellékes jövedelmeket, s a főpapok százezrekre mennek föl minálunk, és mégis ők panaszkodnak elnyomásról, igazságtalanságról, s fenyegetik a kormányt, hogy elszakad a türelmük fonala.

Mocsáry Lajos alig győzi egy lélegzetvételre elmondani, mi minden az, amit a szentatyák kívánnak. És kívánnak jót is, például a szegényedés meggátlását. Csoda, hogy a deficit megszüntetését is nem vették föl a programjukba. A reakció támadását látja a liberalizmus ellen, mire Göndöcs sztentori hangon közbekiált:

- Kérem, Krisztus a legszabadabb elvű volt.

- Igen ám, de nem követitek - veté oda neki Madarász bátyánk.

Göndöcs megint szót kér szavainak félremagyarázása miatt. Ő nem antiszemita, ő azt akarja, hogy a zsidók emelkedjenek föl mihozzánk, ne mi süllyedjünk őhozzájuk: legyenek jók, nemesek, joviálisok. Ez az, amit ő akar, semmi más.

És azért ellenzi a polgári házasságot.

Jánossy János tisztelendő úr is föláll, és tiltakozik, hogy őt itt palam et publice az antiszemitizmus bélyegével megsüssék, s panaszkodik, hogy a szegény papoknak már alázatosan könyörögni sem szabad.

Vidovich páter ott ül a szélsőbalon. Szépen és okosan beszél, úgyhogy a szélbali kecske is jól lakik, a papi káposzta is megmarad. Különben ellene szavaz Göndöcsnek dacára, hogy frater in Christo ő is.

Prónay Dezső báró és Tisza Kálmán között az ismert 53. § körül támad szóvita. Ez utóbbi nagyon nevezetesnek tartja egyházi kérdések megítélésénél azt, hogy van-e az egyháznak az országon kívül fejedelme vagy nincs.

- Hiszen ez az! Ez az! - gondolja magában Szalay Imre. - A katolikusoknak ott a pápa, a zsidóknak ott a Rothschild. És egyik sem magyar ember.

Most már a kérdés fölötti szavazás következett volna. De Göndöcs újra föláll, s két kezét összetéve könyörög, hogy hallgassák meg. Tudja ő, hogy nincs joga beszélni, de legyen a Ház irgalmas és kegyelmes.

Szilágyi ráhagyja, hogy legyen hát a Ház nagylelkű. De a kegyetlen elnök nem akar tudni róla, s rácsap a házszabályra. De a lárma nagy. A Ház követeli a szavazást arra a kérdésre, hogy meghallgassuk-e Benedeket vagy ne hallgassuk? No, hát szavazzunk erre. És szavaznak. Tarka többség áll föl, hogy no, hát beszéljen Benedek.

Most már az elnök is megadja magát.

- Ha - úgymond - a Ház meghallgatja, hát tessék beszélni. A többség megadhatja a jogot, hogy valaki beszélhessen, de a csendet nem adhatja meg, mert azt a kisebbség is elronthatja, csapván lármát, mint a zivatar.

A kisebbség azonban nem csinál lármát, s Göndöcs Benedek rágyújt. Hiszen ők csak kérnek, könyörögnek. Hát ez reakció? Az isten szent szerelméért! Hát hova menjenek kérni, ha nem ide? Aztán micsoda beszéd az, hogy »nagy vagyonotok van, hát fogjátok be a szátokat«. Igaz, hogy nehány ezer papnak nemigen lehet panasza, ami a testieket illeti, de tizenegy ezer pap nyomorog. Ezek most könyörögnek, és nem is a magok, de nyájaik nevében (Gr. Somssich Imre közbeszól: Ohó, én nem hatalmaztam föl). Nohát, akkor éljen a haza, éljen a magyar!

- Erre aztán igyunk ám egyet, szentatya! Hol a pohár, hadd koccintsunk - hangzik innen-onnan, s miután az ital csak nem érkezik, nincs mit tenni, mint szavazni.

A kérvényi bizottság véleménye mellett mint az erdő áll föl az egész Ház, nehány papot kivéve. Még a gyorsírók is fölállanak.

Következik a Göndöcs Benedek határozati javaslata a reverzálisok iránt.

És föláll az egész Göndöcs Benedek. A többi kollega a pad alá bújik.

Azt hiszem, a dolog inszcenírozva volt. A jó öreget nekibíztatták a kollegái, hogy beszéljen és indítványozzon, és cserbenhagyták. Így akarták alábbszállítani azt a népszerűséget, melyre oly szépecskén kezdett szert tenni a Házban és Házon kívül. A szentatya szent intrikának lett áldozata.

És most jött a tapolcai kérvény a zsidó emancipáció eltörlése iránt, amire a kérvényi bizottság részéről kijelenti Berzeviczy, hogy nix dajcs! Mert nye mozsem! A harmadik emeletről le lehet ugorni, de a harmadik emeletre fölugorni egy kicsit bajos.

De föláll Istóczy, és tart egy nagyszabású beszédet a zsidók által letiport magyar társadalom megmentésére és az ország visszahódítására. Mert az a kérdés: a zsidó legyen-e az úr Magyarországon vagy a magyar? Beszél zsidó vallású zsidókról és keresztelkedett zsidókról, zsidó sógorságba keveredett magyarokról, új arisztokráciáról igen érdekesen, amit a zsidó hirdetéseken hízó sajtó egész terjedelmében fog közölni, s amit mi ennélfogva itt csak fölemlítünk, csak annyit csatolva hozzá, hogy Istóczy határozati javaslatát a zsidó emancipációról szóló törvény revíziója iránt kívüle még nyolcan írták alá.

A végszó jogához tíz aláíró szükséges. Istóczynál egy hiányzik e számból. Hát már nem tudta megfogni a tizediket is valahol?

Dehogynem! Csak nem akarta, mert akkor illett volna a végszóval élni is. De az nem megy olyan könnyen, mert azt rögtönözni kell, nem lehet szépen gondosan átgondolni, leírni és leolvasni. Aki pedig a rögtönző szónoklatban kevésbé jártas, annak okosabb nem rögtönözni, mert még elrontaná, amit megcsinált. Azért nem került elő a tizedik aláíró, azt mondja a rossz világ.

A TISZTELT HÁZBÓL [jan. 25.]

Egy gondolat bánt engemet...

Egy gondolat. Az, amely Hamletet foglalkoztatá: van-e másvilág? És mi van a másvilágon a halál után.

Kell lenni másvilágnak. Hívő lelkek szent sejtelme nem lehet hiú ábránd, üres fantazmagória.

Van másvilág, kétségtelen. Azzal a hatodik érzékkel, melyet nem határol körül a fiziológia, nem ismer az anatómia, azzal a hatodik érzékkel érezzük föl, hogy van.

És fölérezzük azt is, hogy az valóban olyan, aminőnek a vallási mítosz festi. A bűn bűnhődése, az erény jutalma pontosan bekövetkezik a halál után, a gazdag szegény lesz a másvilágon, a szolga lesz király, és a király szolgál neki. A földi életben megzavart erkölcsi egyensúly helyreáll a halál után, boldog lesz, aki szenvedett, s üldözővé válik az üldözött.

Így hozza ezt magával az igazság örök törvénye, nem lehet az másként. Az nem lehet, hogy minden létnek zárköve legyen a sírgödör.

És hogy ez így van, annak bebizonyításáért nem is szükség felhatolnunk a hatodik égbe, ahol a jók megjutalmaztatnak, és a gonoszok elveszik büntetésüket. Mert már itt a földön kész rá a dönthetetlen bizonyíték.

Íme országszerte folynak a vadászatok. Csahos, kopó űzi a puskacső elé a szegény tapsifülest. Menekülne a nyomorult, de két ellenség fogja közre. Elbújna, de az átkozott kutya, lát az még az orrával is. Ha el nem fogja a kopó, a vadász golyója teríti le, s a nyúl tragédiája kész.

Mit vétett a szegény annak az ádáz ebnek, hogy úgy üldözi? Mi okot szolgáltatott rá, hogy ellensége, átka, halálba kergetője legyen? Ugyan mit vétett volna az a jámbor, félénk állat, mikor még a szemét lehunyni sincs elég bátorsága.

És a kutya mégis üldözi. Ösztönből, öntudatlanul, más ok nélkül, mit tudja ő, miért? De üldözi. Ez az élet, vagy ahogy a francia még jobban mondja: c'est la guerre.

A nyúl elesik, a nyulat megesszük. De a kutyára is eljő az ebek harmincadja, az sem él örökké. Csak az a különbség, hogy őt nem eszik meg. Különben mind a kettő földi életének határa lesz a halál. A két ellenség egy sorsra jut.

S azt hinné az ember, hogy a sír mindent elfedez, a halál mindent kiengesztel.

De nem addig van az! A halál után is van még létel, mondja a teológia és igaza van. Kezdődik a másik létel, a halálon túli, ahol ugyanaz a processzus kezdődik, ami a halál előtt, csakhogy most már megfordítva.

A régi viszály, mely a kutyát a nyúl ellenségévé tevé, fölveszi megint a fonalat túl a síron. A nyúl lelkének porhüvelye elenyészett úri asztalon, a kutya lelkének porhüvelyét varjúk-hollók ételének dobta oda a pecér.

De mi lett a nemesebb, a maradandóbb részből: a porhüvely hüvelyéből?

Mi? Hát nyúlbőr és kutyabőr.

S valamint a kutya ellensége és üldözője volt életében a nyúlnak, azonképpen a halál után is ellensége a kutyabőr a nyúlbőrnek et vica versa.

De most már itt fölmerül egy kérdés.

Azt, hogy az életben a kutya volt üldözője a nyúlnak és nem megfordítva, tudja még Lázár Lajos is. Azt azonban, hogy a két ellenség halála után a kutyabőr-e az üldözője a nyúlbőrnek, avagy a nyúlbőr az üldözője a kutyabőrnek: az még kontroverz kérdés.

S azon álláspont szerint, melyet e kérdésben elfoglal, oszlik az emberiség szemitákra és antiszemitákra.

Ez idő szerint erősebb az álláspontja azoknak, akik azt vallják, hogy igenis, a síron túli visszatorlás törvénye valósul itt, az üldözöttből lett az üldöző. És ezt erősítik azzal a tapasztalati elmélettel, hogy a nyúlbőr irtóztató módon pusztítja a kutyabőrt országszerte; arra azonban, hogy kutyabőr csak egyetlenegy szál nyúlbőrt is elpusztított volna, még nem fordult elő soha eset. Ellenkezőleg, még szaporítja.

Erről tenni kell, ez a meggyőződés.

És e meggyőződés az oka annak, hogy a magyar törvényhozásban és a magyar társadalomban most oly vehemens zsidó-vita folyik.

Szombaton kezdtük, közben pihentünk, nem akarván fegyverzörejjel profanálni a vasárnap szentségét. Hétfőn újra fölvettük és folytattuk oly dühösen, hogy csak az ülés vége felé kezdtünk belemelegedni még istenigazában, úgyhogy Tisza Neptun elérkezettnek látta az időt előállani a rettentő fenyegetéssel, mondván:

- Máskor húsz perc alatt elintéz a t. Ház hetvenkilenc kérvényt. Most két nap alatt sem bír elbánni egy szál petícióval. Jól van. Folytassuk hát holnap is. Azt azonban megmondom, hogy holnap befejezzétek, mert Szent Péchy Tamás uccse, rátok csukatom a kaput, s nem kaptok sem ennyi, sem innya, amíg vége nem lesz, ha mindjárt öreg estig kellene is itt gyönyörködnünk egymás ábrázatában!

Tisza nyilván arra számított, hogy ki nem állhatjuk egymást. Hát azért is megmutattuk neki, mekkora közöttünk az atyafiságos szeretet. A keddi ülésen is kihúztuk a zsidóbőrt egész két óráig, s a honatyák hangulata egész azon szerinti volt, hogy itt maradunk estig, mely célból az előrelátóbbak már odahaza megrakták a zsebeiket tepertős pogácsával.

Tisza Kálmán csak akkor ámult el, s most már rajta volt a sor megijedni a saját fenyegetésétől. Eszébe jutott, hogy még aznap nem reggelizett (Kármán Lajoshoz készült ebédre), s látni való volt, hogyha a hallott beszédeken kívül nem szed magába egyebet, estére az elnök csak a bőrivel számol be őfelsége a királynak, mint a kutyabőr- és nyúlbőr-háború szomorú áldozatával.

Azért hát most már ő fogta könyörgőre a dolgot, hogy »hát édes atyámfiai, kötnénk talán békét szombatig, amikor aztán újult erővel vehetjük föl a hadakozást. Ezt annál inkább kérem, mivel nem is lesz az voltaképpi béke, sőt még fegyverszünet sem igazi, az uzsoráról leendvén szó, amit minden ember kedve szerint használhat föl a hecc folytatására, ha van esze.«

Ebben aztán megnyugodott a tisztelt Ház a tegnapi napon, melyre nem közönséges megelégedéssel tekinthetett vissza, nem kisebb emberek levén a mulattatói, mint Mocsáry, Irányi, Verhovay, Jókai, Ónody, Herman Ottó, Tisza. (Szalay Imrét föl nem említem itt a nagyok között, hadd egye a méreg.)

Olyan szép ülés volt ez a tegnapi, hogy noha végighallgattam az egészet, ma az újságokból megint elolvastam az egészet, és bosszankodtam, hogy azok a fránya gyorsírók nem jegyeztek föl minden nevezetes momentumot. Az Irányi-Istóczy-féle rencontre sem egészen úgy volt, ahogy előadják - no, de nem kívánok most már több háborúságot okozni -, hát csak fiat piscis.

De azt már mégse hagyhatom szó nélkül, hogy mikor a zsidóveszedelem ellen Jókai azt javasolta:

- »Állítsunk minden községben takarékpénztárakat« -, egy hang a szélsőbalon közbekiáltott:

- Hisz megadóztatják azt is, ami már van -, s amikor Jókai folytatá:

- »és állítsunk iskolákat« -, ugyanaz a hang megint közbekiáltott:

- Azt is megadóztatják!

Meg azt, ha így haladunk, még az ispotályt is.

És mikor Tisza Kálmán azt magyarázta, hogy a zsidóemancipáció nem zsidókérdés, de jogegyenlőségi, jó egyetértési kérdés, »kell uzsora-törvény, de nem zsidó uzsora-törvény, kell honosítási törvény, de nem zsidó-telepítési törvény, kell korcsma-törvény, de nem zsidó korcsma-törvény«, - a szélsőbalról megint belekiált egy hang:

- És kell polgári házassági törvény, de nem zsidó polgári házassági törvény, amilyet ti. a kormány beadott.

Egyébiránt Tiszának e beszéde alatt tanultam meg egy szónoki fogást. Kiss Berti figyelmeztetett rá:

- Az a forsza ennek a Tiszának, hogy kotyog, kotyog, addig kotyog, míg valahol aztán mégis csak kiüt a helyeslés, s akkor leül.

Ugyanez ülésben Szalay Imre (ejnye, mégse lehet elkerülni a kis gonoszt) előállt azzal a forró óhajtásával:

- Csak egy akkora kis zsidót mutassanak, mint a kisujjom, aki tett valamit a szabadságért.

- Hát Kohn Náthán? - veté oda Meszlényi.

- Hát mit tett az a Kohn Nátán? - kérdé aztán Szalay, mikor a beszédét befejezte.

- Mit? Hát te azt se tudod? Nagyot tett barátom, nagyot: meggazdagodott.

Ez mind tegnap történt. Ma aztán a tisztelt Ház uzsoráskodni méltóztatott. Nem vonható kétségbe, hogy aki e népszerű kérdésben elsüt egy beszédet, annak jövőre is biztos lesz a mandátuma. Az pedig elég tisztességes, akarom mondani, elég tisztességtelen uzsorakamat attól a kis tudománytól. Ezer percent legalább.

Kőrösi Sándor debreceni juris professzor tartott prelekciót a felnőtteknek abból a tudományból, hogy »60 krajcár egy forint«. (Így volt az ő idejében, mikor még sájniban beszéltünk, s egy kongó garasért adtak egy véka szilvát.) Érdekes új adomákat hozott elő a régi görögök, antik rómaiak korából, de elfelejté megjegyezni, hogy a nemes Cato nem irtózott a magas kamattól, ami különben még nem uzsora, amint azt ő szépen kifejté, s amely értelmezés szerint vagyon egybeszerkesztődve a törvényjavaslat is.

Ugron Gábor csak hallgatja a tanulságos oktatást, mereszti szemét a katedrára, holottan a bölcsesség forrása fortyog, s egyszer egész mal à propos azt mondja Apponyinak:

- Azt kérdik a bekísért jogásztúl a polícián, hogy volt-e már büntetve. »Hogyne - mondá -, egy egész óráig kellett hallgatnom Pulszky Gusztit az észjogból.«

No, én nem tudom, mi itt az összefüggés e közt és a Kőrösi bátyánk előadása között, elég az ahhoz, hogy az előadás olyan nála, amelytől hamarabb kifárad a tanár úrnak a lába, mint a feje, mert beszéde közben a Ház engedelmével kétszer is leült, és úgy folytatta megint egy darabig.

Komjáthy Béla nem olyan gömbölyű már, mint még csak egy évvel is ezelőtt - ezt a fiút emészti valami -, de azért mégis úgy gurult neki Paulernek, mint egy ágyúgolyóbis. Jó, hogy Tisza tartja a veres szék karját, mert bizony fölborulhatott volna.

Ezután következett az Istóczy-Irányi-affér ünnepélyes komplanálása írásból leolvasott manifesztumok szerint, ami teljes ünnepélyességgel ment végbe, s nem lett nevetségessé, mint a halálos párbajok, melyeknek a végén mind a két fél ahelyett, hogy meghalna, újra éled.

Majd Darányi kezdett eleinte más malomban darálnyi; de aztán olyan okosan beszélt, hogy senki se nézte volna ki Náciból. Pompás dolgokat mondott, Szilágyi Dezső egész belesárgult az irigykedésbe.

Ennél okosabbat ma úgyse remélvén hallani, haza »haladtatott általunk« - mint Csernátony mondaná - attól tartván, hogy váltóról levén szó, mára talál beütni a tegnap elmaradt ülési prolongáció.

A T. HÁZBÓL [jan. 26.]

Miért nem hisz a zsidó a Krisztusban?

Egyszerűen azért, mert ahol az atya örökéletű, ott a fiúnak nem lehet hitele.

Miért van az uzsora?

Mert nagyon sok megszorult ember van a világon.

S míg ezek a nagyon megszorult emberek meglesznek, addig az uzsorát ki nem lehet irtani sem rendszabállyal, sem törvénnyel, még kevésbé hírlapi cikkekkel és országgyűlési orációkkal.

Mindegy! Azért a Házban mégis végig kell azt beszélni, ami elbeszélendő, ami meggyűlt az elmékben, hadd adódjék ki. Úgyis ceremónia az egész. Mintha csak az üszög ellen perorálnának, hogy ne rondítsa ezentúl a búzát.

Van egy igen egyszerű példamondás, hogy »könnyű Katót táncba vinni«. Ebből áll, tessék elhinni, az egész dolog. Vannak pénzsóvár emberek, akik hajlandók reszkírozott üzleteket csinálni nagy nyereség reményében, s vannak megszorult emberek, akik a lelki üdvösségüket is aláírják könnyelműségből, hogy pénzhez juthassanak. Az uzsora hát igen emberi dolog, s nem lehet kiirtani, mert tényleg létező emberi szenvedélyeken alapszik.

A mai ülés mégis az uzsorajavaslattal foglalkozott:

Az előadói székben Kőrösi bátyánk ült, aki elég nagy uzsorát húz kormánypártiságáért azzal, hogy előadói tisztbe jutott, ami csak a kiválóbb tálentumú embereket illeti még. Márpedig ezt még az ellensége sem foghatja rá.

Nem minden kálvinista professzor Kerkapoly Károly, hanem azért Kőrösi igen kedves ember örökvidám arcával, ezüstös szöghajával. Egyebekben pedig követi a Deák Ferenc históriai nevezetességű jó tanácsát, melyet az a nála látogatást tevő Szentiványi Károlynak adott, hogy: »Vigyázz, öreg, semmit se csinálj állva!«

Tegnap ülve végezte előadói tisztét, kijelentvén, hogy lába fáj. Akik nem hallották ezt a kijelentését, s csak azt látták, hogy ülve beszél, felette elcsodálkozának e rendkívül szokatlan jelenségen.

A mai nap szónokai között Orbán Balázs volt az első. A tudós székely jól beszélt, s a Darányi beszédét szedte szét.

Furcsa ember ez a mi Orbán Balázsunk: székely ipar őrajta minden, a zeke, a magyar nadrág, a csizma. Mikor egypár év előtt összes ruháját ellopták a betörő tolvajok, mindenki nevetett rajta, mert ezekkel a ruhákkal igazán nem lehet csinálni semmit: ezeket más ember fel nem húzza semmi pénzért. Az ő ruhái olyanok, mint a Podmaniczky Frigyesé, hogy jóravaló tolvaj azokat el nem vinné, ha az utcán találná is őket.

Roszival Pista Mocsáry ellen polemizált, Széll György a szélmalmok ellen. A legtöbbet a Hodossy beszédje ért. A »leendő igazságügyminiszter« rokonszenves alak, az a hangorgánuma is. Csak annyit mond mindig, amennyi mondanivalója van: világos logikus fő, s szónoklataiban magvas és többnyire rövid, ha nem is olyan rövid, mint Komjáthy Béla, ki már két nap óta egy-egy szóval szerepel az országgyűlési tudósításokban.

Tegnap azt mondta: Amen. Ma azt mondta: Nem. S a napló meg fogja őrizni az utókor számára a jeles férfiú e közbeszólásait.

Prónay Dezső a kamatmaximum mellett szólott. Beszédje kerekre volt kikerekítve, s tett is hatást, de csak a lutheránusok előtt.

Általános feltűnést keltett, hogy Eötvös Károly váratlanul megjelent a »Ház«-ban. Már több hónapja elmúlt, hogy nem volt ott.

- Szégyellte magát - mondták az antiszemiták.

- Haragudott a pártjára - találgatták a komolyabbak.

Megjelenése igazi esemény jellegével bírt. Wahrmann, Mezei hálateljesen pislogtak feléje. Pártja pedig engesztelékeny szemeket vetett rá.

Különben pedig igazán nem történt semmi olyan tarkabarka dolog, amit érdemes lenne kiszínezni. Ha előre nem lett volna tudvalevő, hogy Németh Berci beszélni fog, a »Ház« megszökött volna egészen, s szegény Péchy Tamást ott hagyta volna a csengettyűjével, hadd merengjen ott némán, egyedül, miképp kell megszüntetni az uzsorát.

S ha már kérdésekkel kezdtem e karcolatot, kérdésekkel is végzem be, amiként azokat a Háznak egy élcelője felállította:

Mit csinálnak a képviselők, ha a Házban vannak? Az uzsora ellen beszélnek.

S mit csinálnak a Házon kívül? Uzsoraadósságot.

A T. HÁZBÓL [jan. 27.]

Az előadói székben még mindig Kőrösi bácsi ül. Még mindig az uzsora-törvényt nyaggatják.

- Meddig ülsz még itt, Sándor? - kérdezi tőle Herman Ottó, ki utolsó jeles beszédje óta méltán jár kidüllesztett mellel a Házban.

- Hogy meddig ülök itt - feleli Kőrösi bánatosan. - Annyian vannak még felírva, barátom, hogyha tojás volna alattam, tudom kikölteném, míg vége lesz.

Az előadói széken, mondom, Kőrösi ül. Nézzünk hát szét a karzaton is, úgyis minden ember innen meríti az erőt, még a karcolatíró is.

Ott ül a hölgy-karzaton Pulszky Polyxena, az érdekes menyasszony és Pulszky Ágostonné, amiből nyilvánvaló, hogy Pulszky Guszti is beszélni fog. S ez éppen jó arra, hogy a felesége kiszeressen belőle.

Bizony többet ér a karzatot nézni, mint a Házat, mert alig lézeng bent néhány képviselő. Oly lassan gyűlnek, hogy Péchy már kétségbe van esve, hogy talán nem is fog lehetni megtartani az ülést.

Csanády Sándor bátyánk, ki mindig ott ül legelsőnek a helyén, éppenúgy, mint Horváth Gyula is azóta, hogy egy évi távozási engedélyt kapott, hát, mondom, Csanády bátyánk széttekintvén a gyér padokon, Kádárként felemelé szemeit a karzat felé, ahol is megpillantá vala könyökölni Czincz uramat, a híres hajdúböszörményi kortest, felállt, s felé fordulván - mintha egyenesen neki szólna - így fakadt ki:

- Szörnyűség mégis! 448 képviselő közül ennyi jár el.

Amiért Czincz uram, megértvén a hozzá intézett hazafiúi elkeseredést, elkezdett helybenhagyólag bólingatni onnan felülről.

Különben az egész ülés Apponyi Albertnek volt tulajdonképpen szentelve, majd minden szónok a »fekete szocialista« tegnapi beszédjére reflektált. Mindenesetre találó név Apponyira a »fekete szocialista« név. Mert a »vörös«-t nem kedveli ő semmiben. Legfeljebb talán a Róza-színt. Így suttogják azt a városban a kerepesi kaputól kezdve föl a gellérthegyi házikókig.

Ehelyütt jegyzem meg (de higgyék el, nem ám valami malíciából), hogy Pancsova Udvarhely megyének a »vadházasságok« elleni kérvényét pártolja. No, ugyan van is mit feszegetni!

Az első szónok Literaty volt. Rosszat nem mondok, mert lehetetlen lenne kikorrigálnom valaha az életben azáltal, hogy jót mondhassak, hanem Literatyról mégis jut valami az eszembe, az ti., hogy amilyen nagyon jó az, ha valaki nem Literaty, éppen olyan nagy baj, ha valaki nem literátus.

A derék Jeszenszkynek valami panasza volt a sajtó ellen s valami helyreigazítási kérelme a sajtó embereihez. Odajárult hát az írói karzathoz, s kikereste magának onnan a legtekintélyesebb ábrázatot, aki véleménye szerint minden valószínűség szerint madzagon igazgatja a többit, s neki panaszolta el keserveit, mire a tekintélyes fej nagy »hüm«-ök és »hja«-k között érté meg a sérelmeket, s a jó Jeszenszky megnyugodva távozott képviselői padjába azon magasztos öntudattal, hogy most mégiscsak megreperálta egy kicsikét a világ folyását.

Jeszenszky hihetőleg sohasem fogja megtudni, hogy a tekintélyes fej a volt »Hon« Sándor nevű szolgájának képezi örök tulajdonát.

Ezalatt szerencsésen véget ért a Literaty beszéde, s megszólalhatott Pulszky Guszti. Úgy beszélt, ahogy egy fiatal házashoz illik, verve-vel.

Általában a fiatal Pulszkyakról jól jegyezte meg egyszer gróf Hunyady László, hogy úgy néznek ki, mintha mind a kettőt a könyökéből rázta volna ki az apjuk. Ő, az öreg pedig úgy néz ki, mintha saját maga lenne magamagának az apja.

Itt kell elmondanom... itt, mikor egy egyetemi tanár beszél, ami már régen nyomja a lelkemet..., hogy a mi parlamentünkben annyi komolyság sincs, mint a körmöm feketéje. Az »anekdoták parlamentje« ez. Egy beszéd, amelyben adomák nincsenek, olyannak tűnik fel, mint a sótlan kenyér. Nem hallgatja meg azt egy lélek sem. Ásítozva dülöngnek a képviselők erre-arra komoly beszédek alatt, vagy pedig kiszaladnak a folyosókra, ami pedig olyan nagy szégyen a szónokoknak, mint petrezselymet árulni a lányoknak a bálban.

A petrezselyemárulás elkerülése aztán arra vitte a legkomolyabb parlamenti szónokokat is, hogy mielőtt fel akarnának szólalni, mindenekelőtt keresnek maguknak egy anekdotát. Ha az anekdota megvan, az az alapfundamentum, s akörül építik meg az eszmemenet falazatát. A legtöbb beszéd az adoma kedvéért készül, s mondatik el. Általában el lehet mondani, hogy Magyarországot adomákkal kormányozzák.

Még a kis Pulszky is adomázik. Azt mondja azok ellenében, akik veszni akarják hagyni a könnyelmű adósságcsinálókat, hogy mit szólnának ahhoz, ha valami doktor a gyógyíthatlannak látszó betegeknek mérget adna be, hogy haljanak meg, s ne fizessék tovább a receptjeit.

De mit Pulszky!... többet mondok, még Hegedüs Sándor is viccekkel szövi át a beszédje stoffját. Hallgatják is most figyelmesen. Pedig az nagy dolog, mert rendesen viharokat támasztó beszédekhez vagyunk szokva az ő szájából

Ő maga is meg van hökkenve a nagy figyelmezéstől, s szinte zavarja szokatlanságánál fogva, kevés híja, hogy meg nem akad.

A kormánypárton is találgatják, hogy mi az oka, hogy hallgatják, míg végre kisütik az okát: azért, mert most a padból beszél, s nem az előadói székből, annak a széknek van meg a szúrós csalán-természete.

Pedig ő maga most se kenegeti hájjal a Komjáthy meg a Németh Berci hátát. Urambátyám kellemetlenül fészkelődik helyén, s úgy tesz, mint a kútba fulladozó asszony, hogy:

- Csak azért is Szulpicse... Szulpicse, Szulpicse... (ti. Hegedüs Sándor kérdezősködött így Párizsban a Saint-Sulpice tér után).

...Ejnye, most veszem észre, hogy a folyosókra még ki se néztünk. Ezt egészen kényelmesen megtehetjük, mert éppen Tisza kezd beszélni, s amennyire a jegyzeteiből látható, ez eltart legalább is egy óra hosszat.

A folyosón az antiszemita frakció lődörög. Mezei beszédre készül a Herman beszédét megtámadandó. Szalay Imre a dabasi képviselővel disputál. Mind a kettő az egymás kerületét dehonesztálja.

- Mit Lölle? Löllén csak fukszin van!

- Mit Dabas? Ti csak arról vagytok nevezetesek, hogy ti temettétek el a Kossuth apját!

Némelyek zokon veszik Ugron Gábornak, hogy egy pártértekezleten úgy nyilatkozott: »Ki kell lőni a pártból az antiszemitákat«.

- Így nyilatkozott igenis - védelmezi a párt legügyesebb élcelője -, de e nyilatkozat után nyomban elutazott Erdélybe, s minden puskájából kiszedte a töltést.

Megszólal odabent a csengettyű. Mi lesz? Mi van bent? Talán szavazás? Ohó! Hol van az még! Mindössze Mocsáry szól személyes kérdésben nagy zajban.

S pedig kényes, nagyon kényes ügyben szól. Pszt!

Archimedes egy pontot akart találni, ahonnan kimozdíthassa sarkából a világot.

Mocsáry azt mondja, hogy ő nem akart találni ilyen pontot, s csak sajnálhatja, hogy mégis kimozdította sarkaiból Roszival Istvánt.

Vigye el, aszongya, az ördög azt a »vadházasság« szót, nem úgy értette ő azt, hanem csak izé, hogy hát, miután éppen a száján lebegett, hát ennélfogva, mert tulajdonképpen, sőt ami azt illeti.

Ezzel azonban szerencsésen véget ért volna békében az ülés, ha Tisza nem terjesztett volna be egy igen elmés törvényjavaslatot »A gyógyíthatlan közveszélyes elmebetegek házának fölszereléséről«.

No, majd meglássuk annak idején, hogy ki fog beszélni majd itt pro domo sua.

A MÉLTSÁS HÁZBÓL [jan. 27.]

Megint azok a sztereotip alakok, tele köszvénnyel és náthával.

- Mi megy ma? - kérdezi az egyik vontatott, blazírt hangon.

- A pénzintézetek és taka...

- Az ördög vigye, nem ezt értem.

- Vagy úgy? Na igen... Hát »A fekete hajó«.

- Azt mondják, szörnyű frivol.

- Mindjárt gondoltam, mert Irányi szolgáját láttam ott ácsorogni a kassza előtt.

Zichy Ferenc kezdette meg a méltsás ülést, hosszasan fejtegetve, hogy milyen igazságos javaslat; unalmasan, akadozva, elálmosítólag, beszélt... Egyhangú mulatság az itt. Mintha valami kripta lenne, hol a szavak visszaverődnek a falakról.

Bezzeg nem kiált itt közbe senki sem »helyes«-t, sem »úgy vant!«-t. Peregnek le a szavak meggátolás nélkül, mint a homokszemek.

Minden olyan feszes, olyam steiff, mint egy kikeményített inggallér.

Aki felszólal, arra bámulva néznek rá, mintha mondanák:

- Nini! Egy ember, aki nem restell még beszélni. Hallatlan! Bámulatra méltó! S a sok méltóságos hófehér kéz mind megmozdul a csodálkozástól.

S valóban minek is beszélnek itt?

Azt mondja Zichy Ferenc, hogy igazságos a javaslat.

Ezt mondja Pongrácz Emil is.

De hát van-e valaki, aki nem ezt mondja?

Ki az ördögnek beszélnek ezek? Kit akarnak ugyan kapacitálni?

Én különben nem a méltsás főrendiházat sajnálom, hanem a szegény stenográfokat, akik utoljára belebolondulnak abba az önhittségbe, hogy őket, egyedül őket akarják informálni ezek a méltóságos magatartású címeres nagyurak.

A TISZTELT HÁZ KONYHÁJÁBÓL

Aki a mi karcolatainkat olvassa, hajlandó volna azt hinni, hogy az áll egy üvegtetős nagy teremből, melybe úgy toppan be kívülről a választott halandó, mint a cirkuszba. Csak a körbe futó folyosóról van még egynémely szíves olvasónak néminemű halvány fogalma, no meg a büféről, ahol Nina kisasszony elnököl.

Pedig hát a mi tisztelt Házunk nem ily primitív berendezésű épület. Vannak őneki mellékhelyiségei, amik nem kevésbé nevezetesek, mint maga a tanácsterem. A könyvtárról nem is szólunk, mert arra azt mondja Székely Józsi bátyánk, hogy égessük el, mint az alexandriait, s tegyük helyére Kossuth Lajosnak a millenium tárgyában írott második levelét, s több lesz benne, mint amennyi most van. Az elnöki, a háznagyi irodákról se beszélünk ez alkalommal - excelsior! Fölhaladunk az emeletre, holott nagy római numerusok lógnak a szárnyas ajtók kilincsein, jelezvén, hogy itt üléseznek az osztályok a Nr. I-től a Nr. IX-ig.

Ami egyébiránt - zárjel között legyen mondva - egy óriási históriai falzum, mert az osztályok sohasem üléseznek, levén azokban sok az ellenzéki ember, ami köztudomás szerint igen akadályozza a tárgyalások gyors menetét.

Az osztályok helyett tehát a szakbizottságok tartják itt üléseiket, s azok teszik e termeket nevezetesekké. Mert a tanácskozó teremben már csak a kész ételt tálalják föl a Ház asztalára; a konyha azonban, ahol elhatároztatik, hogy a Budán megállapított menü egyes fogásaihoz mennyi jöjjön a sóból, mennyi a zsírból, borsból, paprikából, itt ezekben a termekben vagyon.

Most egy nagyszerű étel elkészítése körül fáradoznak az országos szakácsok. Kemény falat kell hogy legyen, mert nem kevesebb, mint tizenkét éve már, hogy sütik, főzik, pörkölik, pácolják, föleresztik a levét sauce à la Cardinallal, ellátják aszpikkal àla Houguenotte, tesznek reá cukorban pirított vöröshagymát àla Juif, leöntik felekezeti mártással, majonézet raknak a tetejére ultramontán módra; egyszóval mindent elkövetnek vele, hogy a legkülönbözőbb gusztusok megtalálják benne, ami nekik ízlik, és uramfia, tizenkét év óta nem tudtak belőle olyasvalamit csinálni, amit be tudott volna venni az ország gyomra.

Pedig el kell azt készíteni, törik szakad, mégpedig mielőbb. Mert ez lesz az étel, amit ha a nemzet megemészt, megint erőt meríthet belőle nehány száz esztendőre.

A »középtanodai törvényjavaslat« ez a neve annak a fogásnak, melyet most az oktatásügyi bizottság igyekszik tenni a nemzet szája íze szerintivé.

Csodálatos dolog az, hogy oly keveset beszélnek még róla. Pedig megérdemelné, mert ennél fontosabb javaslat még aligha fordult meg a bizottságok előtt az újabb időben. Nem kevesebbet akar az, mint egy oly generációt nevelni, melyre bízvást lehet bízni az országot s az ősök hagyományait.

A magyar közönség nem igen mutat iránta érdeklődést. No, annál nagyobbat mutat a német közönség. Az igazi német, ott nagy Németországban. A Kulturvolkot a saját bajánál is jobban érdekli most, ami itt a magyarországház e zugában történik. Ott is vannak az erdélyi nagy szász nemzet képviseli minden ülésen. Pedig nem tagjai a bizottságnak, de azért nem maradnának el egyetlen ülésről.

Megjelen Zay Adolf, és helyet foglal Mészáros Nándor háta mögött. Azt találja a legkapacitálhatóbb embernek valamennyi között, annak levén a legtöbb önbizalmat és a legkevesebb tájékozást eláruló arca. Wolff is beoson valóságos sakál módra, nem köszön se jobbra, se balra, besurran a legsötétebb zugba, ott meghúzza magát a kályha mögött a fáskosáron, hegyezi a fülét, és jegyez, jegyez szorgalmasan, nehogy egy jotta is elvesszen a becses anyagból, melyre nagy szüksége lehet a német Schulvereinnak.

A szélsőbalról csak két ember van a bizottságban. De ez aztán mind a kettő ember a talpán. Az egyik Hegedüs László, kinél a tanügy terén alig van érdemesebb férfia a Háznak. A másik Herman Ottó, az ezermester, aki mindenhez ért, de semmihez úgy, mint a gyöngébbek oktatásához. Itt van elemében igazán, s valóságos vezérszerepet visz a bizottságban. Nem hiába tették ezek ketten komoly tanulmányuk tárgyává, de elő is állanak olyan jobbítmányokkal, hogy azokat a bizottság egytül egyig elfogadja.

Ha a középtanodai javaslat be fogja váltani a kultúrai és politikai tekintetben hozzá kötött nagy várakozásokat, abban e két embernek nagy érdeme lesz. Ezt elösmerik a bizottsági tagok is.

Kivéve az egy Mészáros Nándort. Ennek Herman Ottó minden szava, mely helyesléssel fogadtatik, az oldalába nyilallik. Vajh, mi lehet ennek az oka?

Érdemesnek láttam tudakozódni e rejtélyről, s íme egyszerre három nyitját adták a kezembe.

Egyik az, hogy míg Herman Ottó Szeged városának a II-ik kerületét képviseli, Mészáros Nándor az I-őt. Az pedig mégiscsak borzasztó, hogy a II-ik elsőbb lehessen, mint az I-ső, kivált még akkor, ha a második függetlenségi párti.

A másik az, hogy Mészáros Nándor tankerületi igazgató volt, mielőtt az elhúnyt Szende Béla helyére képviselőnek kinevezték. Mint volt tankerületi képviselőnek pedig illenék bebizonyítani, hogy konyít a tanügyhöz is valamit.

A harmadik az, hogy mint félfüllel hallatszik, a képviselő úr szép magyar neve mellett is nemzetiségi gyanúban áll. Olyan javaslatra tehát, mely magyar nemzetet akar teremteni, csak kell megjegyzéseket tennie.

A pech csak az, hogy a megjegyzése mind azon szerintiek, melyekből kiderül, hogy nem mindig igaz ám az a közmondás, hogy akinek a miniszter hivatalt adott, észt is adott hozzá. A bizottság úgy találja, hogy a Mészáros Nándor volt tanfelügyelő úr megjegyzése nagyobbára mind bolond, s szavaz a Herman javaslataira.

Pedig ez igen csodálatos egy dolog. Mert egy képviselő kollega azt kérdezte tőle már hónapok előtt:

- Hát te már sohase beszélsz?

- Jaj, barátom, én majd a középtanodai javaslatról készülök beszélni. Tudod az az én szakmám. Aztán vannak a javaslattól eltérő nézeteim.

- Hát mi van abban a javaslatban?

- Tudod, barátom, azt én még nem olvastam, hát nem tudhatom mi van benne.

De máskülönben is fényes tanúbizonyságát adja ő a tanügyekben való tájékozottságának.

A szövegben például előfordul egy tollhiba, mértanirajz helyett szabadkézirajz. Az előző §-okból világosan kiderül, hogy mértani rajznak kellene ott állnia. De ő köti az ebet a karóhoz, hogy úgy van az jól, ahogy nyomtatva van, míg végre elő nem áll Szász Károly minisztertanácsos is, s azt nem mondja, hogy de bizony Herman Ottónak van most is igaza, tollhiba az, tollhiba.

Mészáros Nándor sokkal büszkébb ember, semhogy megretirálna. Sőt inkább nekitámad a minisztertanácsosnak, aki még az imént elöljárója volt, s most, miután azt hiszi, ő lett az elöljárója, foghegyről odaveti neki:

- Elvártam volna a miniszteri tanácsos úrtól, hogy több gondot fordít a szövegre.

Tyhű, Szász Károlynak se kell ennél több. Fölegyenesedik, jól megnézi a leckéztetőt s odavág:

- Jegyezze meg a képviselő úr, hogy ez a javaslat nem a minisztertanácsos, de az e célra kiküldött bizottság elaborátuma. Ennyit legalább tudnia kellene.

Így kotyvaszt az országház konyháján némely hivatalos szakács, azt se tudva, hogy amit el kell készítenie: hús-e, hal-e '?

A T. HÁZBÓL [jan. 28.]

Régi elkoptatott hasonlat, hogy valaki úgy néz ki mintha fecskét nyelt volna el, és a két szárnya künn maradt volna, de a mélyen tisztelt Háznak két alakja valóban ilyen, azzal a különbséggel, hogy ezek varjút nyeltek el, de nem pápista varjút. Aztán annyiban új.dolog ez, hogy eddig csak bajuszra volt használható ez a kép, ezúttal a szakállra talál.

S ez a két egyforma szakállú úriember valóban arcra is hasonlít egymáshoz, egy párton ülnek, sőt egy nézeten vannak a híres Stefeziussal.

E két férfiú Simonyi Iván és Szalay Imre.

Mondtam, hogy arcra nézve is hasonlók.

Arcuk olyan, mint egy körte.

S ha a keresztények a legendáik szerint egy alma miatt lettek szerencsétlenek, most ez a két körte a zsidóknak okoz nyugtalanságot. De már azt nem merem mondani, hogy e körték miatt lesznek szerencsétlenek. Mert talán éppen ez a szerencséjük.

A t. Ház olyan, mint egy igénytelen színpad - mondjuk például a »Kék macska« házi színpadát -, kortína nincs, hogy azt leeresztenék, ha változást akarnak jelezni; zenekar sincs mely más nótára (ezúttal a »hep-hep«-re) gyújtva más hangulatot ébresszen a hallgatók és nézőkben; itt az egész változás nem történik egyéb ceremóniával, mint hogy jó Kőrösi leszáll a ketrecből, s ezzel tessék elképzelni, hogy egyszerre elmúlik a téli tájkép, havas szirtek, jéghegyek, befagyott tavak, s beül a ketrecbe Berzeviczy Albert: tavasz van, ragyogó verőfény süt a tarka-barka dekorációkra, pálmák, olajfák nyílnak a jobb, bal és közép bemeneteknél, s ami pénzcsengés volt előbb, hadi szablyák pengetése, az most... Izrael népe ellen verik a dobokat.

Rettenetes Iván feláll, és beszélni kezd.

Fut is megriadva balról kifelé Eötvös Károly, és jobbról Csernátony igyekszik kiszabadulni a folyosóra. Nem jó ezt végighallgatni. Könnyen antiszemitává lesz az ember!

Pedig nem változott a tárgy. Kár volt Berzeviczyvel változást jelezni, hiszen egy darab ez a két darab. Az uzsora volt az expozíció, ez meg az erkölcsi tanulság.

A mi kedves Csernátony-nk is öregszik már. Míg odabenn agyonverik az ő zsidóit, ő nem érez semmi izgatottságot odakünn, nyugodtan szíja cigarettlijét, s mintha egész Európa csendes lenne, kedélyesen beszéli el, hogy talált meg tegnap egy lutri reskontót 1846-ból a régi írásai között a következő számokkal: 17, 37, 46.

No, már ezt meg kell tenni - gondolja magában, s elviszi a forradalom előtti reskontót a klubba.

A klubban már éppen egy hónap óta nem történt semmi. Múlt december 27-én elfogták Szontagh Pali XXI-esét, azóta mindég ez a beszélgetés tárgya.

A fölfedezett reskontó valóságos új életet, valóságos elevenséget hozott be a klubba. Az ördögbe is, egy ős reskontó! Csernátony nem mutatta mindenkinek, hanem a hír hamar szivárgott szét, hogy vagynak három kormányszámok, amelyekkel okvetlenül nyerni lehet.

Akadt is mindjárt vállalkozó, egy másik képviselő és egy miniszter; tettek rá hárman mutyiban három forintot. Hanem a miniszterben nem volt egészen annyi önállóság, ő még előbb megkérdezte Tiszától, ha szabad-e?

- Nem bánom, tegyél -, de azt a tanácsot adom, hogy ne nyerj, mert interpelláció lesz belőle.

A derék Maszák is megtudta (de mit is ne tudna meg Maszák?), s ő is feltette a számokat. Az egész klub lázas izgatottsággal várja az eredményt. Mert ettől az eredménytől függ aztán, megszavazzák-e a kamatmaximumot vagy nem?

Ezalatt bent folyton Simonyi Iván beszél. Az egész alak olyan, mint az eleven ezüst. Minden porcikája külön mozog, csak viaszsárga képén nem látszik semmi indulat. Fejét behúzza a váll-lapockái közé, majd az egyik válla esik le, s féloldalt hajolva úgyszólván karéjban szórja a tüzet. Hol a mellét dülleszti ki, hol leereszti a kezét, mint egy tört szárnyat. Az orrlyikai kitágulnak, majd ismét becsukódnak, bizonyos kimerültség csukja le, s csak az alsó állkapocs mozgása lengeti szüntelenül a hatalmas szakállszárnyakat.

És nem kell ám azt hinni, hogy a rettenetes Iván csak úgy a világba beszél, nagyon is kiszámította ő a hatást, sőt vannak beszédjében forsz helyek, finom fogások is.

Nem ilyen-e az, hogy mit csinál ő a sok gyerekeivel.

(- Nevelje fel sakter-legényeknek - kiáltott bele Verhovay.)

Vagy nem ügyes dolog-e, mikor elbeszéli, hogy mutassanak hát keresztény embert, aki a saját erejéből rövid időn át meg tudott gazdagodni.

(- Ott van gróf Karátsonyi Guidó. Még az öregapja sertéskereskedő volt! - kiáltá bele Hentaller.)

Csakhogy hosszú, végtelen hosszú ez a beszéd. Már délben kezdte, s még most háromnegyed kettőre is folyik. Még ebédnek is hosszú volna, hajtja Madarász.

A karzat is unatkozni kezd, pedig zsúfolva van szép hölgyekkel. Valóságos virágkiállítás, s a legtöbb Sáron rózsája köztük.

Egy dunántúli atyafi megsokallja már a Simonyi Iván hosszas beszédét, s naivul mondja egy mellette ülő pestinek:

- Nagy panasza lehet annak az úrnak, úgy gondolom, mert szörnyen el van keseredve.

Aztán kérdezősködni kezdett.

- Ugyan kérem, ha meg nem sérteném, mutassa meg nekem a nemzetes úr, melyik itt az a Tisza Kálmán. Mert csak egyszer láttam életemben, tavaly, akkor is úgy kutyafuttában.

A pajkos pesti embernek volt esze, hogy Móricz Pál uramat mutassa meg az atyafinak:

- Szépen meghízott tavaly óta - mondja nyugalommal, megméregetvén szemével arcát és hatalmas váll-lapockáit -, de tehette is, már magában az én adóm is kilenc forinttal lett nagyobb tavaly óta, s az is legalább öt lat benne.

A kisasszonykák eleinte jól mulattak, mert gyakorta kellett elpirulniok a Rettenetes Iván szabadszájúságán. Oh, az istentelen! Még a jó Irányi Dani bácsiról is miképp beszél! Hogy tudtommal nincsenek gyermekei... Oh, Dani bácsi, Dani bácsi!

De aztán eltaplósodott Iván, a karzat fecsegni kezdett, a szép fejecskék összebújtak, nehány kurmacher felhurcolkodott hozzájuk, trics-tracs kezdődött, figyelem csak az írói karzaton volt, mert egy rettenetes fekete hajó úszott a hatalmas szóáradat özönében, mely rémülettel töltötte be úgy a zsidó, mint a keresztény vallású reportereket: az éji ülés.

A kis cukorbaba Fenyvessy kolportálta a rémhírt. Az elnöktől jött. S ha igaz lesz, megrontja az összes újságírók vacsoráját. A hatodik nagyhatalom korgó gyomorral lesz kénytelen beszedni a zsidó vita preparált nedveit.

A képviselők nagyrésze kiszökött a folyosóra, s megülték a »pletykapadokat« kínos várakozásban az esti ülés lehetősége iránt. Mindenkinek az orra vére folyt.

S ez iszonyú lehangoltságban, mikor már senkinek nincs se szava, se megjegyzése, mintha minden földi szó az Iván torkában gyülemlett volna meg mocsárnak, mondom, e szörnyű lehangoltságban végigmegy csörtetve a folyosókon Bartha Miklós, s üde, csengő hangon mondja:

- Ki látta Királyi Palit?

Királyi Palit? Igen, igen, Királyi Pali után tudakozódnak! Ki keresi? Bartha keresi. Lehetetlen! De istenuccse!

Mindenki csodálkozva emeli fel fejét. Odescalchy herceg szájából, ki László Miskával mereng a csángó-kérdés fölött, kiesik a cigarettli.

Hogyisne! Hiszen ilyen se történt. Ki hallott már olyat valamikor, hogy valaki Királyi Palit keresné? Csodálatos! Mire kell még vajon Királyi Pali valakinek?

Hát kisül, hogy azt akarja Bartha megtudni Királyitól, igaz-e az a szörnyű hír, hogy »A fekete hajó«-t betiltotta a nemes kupaktanács?

- Íme, gyerekek - mondja kenetteljesen, hallván a keresés okát egy öreg képviselő. - Minden embernek jut az életben valami szerep. Csak ki kell tudni várni. Ki hitte volna azt valaha normális viszonyok közt, hogy Pali után még tudakozódni is fognak.

- »A fekete hajó« rásegítette.

E pillanatban hirtelen szétcsapódnak a tanácskozó terem szőnyeg ajtói, s kikelt halvány arccal rohan ki Maszák Hugó.

- Tűz van? - kérdi Helfy Ignác, akit ma gróf Apponyi Berci nyilvánosan »Nácinak« nevezett.

- Több! - kiált Maszák Hugó a künn sétáló miniszterelnökhöz furakodván lihegve. - Excellenciádat antiszemitának nevezi!

De már ezt nem vette tréfára Geszt hatalmas ura, s szó nélkül besántikált a helyére, képezvén két lába járás közben a következő írásjegyeket (|.

Valami rettenetes dolog fog történni odabent -. gondolták, s Tisza után megindult befelé az egész folyosó...

Csak a kis Bölöny döcögött el a télikabátjához.

- Hova mégy, Sándor?

- Borotválkozni.

- Mikor borotválkoztál utoljára?

- Régen. Még az Iván beszéde előtt.

*

Mikor elmentem, még mindig Simonyi beszélt. Sőt amikor már a »Nemzet«-ben a beszéde elejét olvastam, akkor jött be a Házból a Holzwarthba kimerülten, lelógó bajusszal Hoitsy Pál, s szomorúan, bánattól rezgő hangon mondá:

»Még mindig Simonyi beszél.«

A T. HÁZBÓL [jan. 29.]

Erősen folyik a munka, hétfőn, kedden zsidót üldöznek, szerdán, csütörtökön, pénteken uzsorát üldöznek, szombaton megint zsidót üldöznek. Hát vasárnap?

A vasárnapot pihenésre rendelte a keresztények istene. De még vasárnap sem hagyják pihenni a szegény országot.

Összejöttek, a papok kivételével (azok mégis megtartják a vasárnapot) ma is a »hon atyái«, akiknek már az lesz a nevök maholnap, hogy a »hon gyerekei«. Az ünnep nem látszik meg semmin, csak az Orbán Balázs fekete kazincziján és a Tisza Kálmán szalon rokkján. Olyan ismerős nekem valahonnan ez a kabát!... Alighanem Tisza Lajos viselte valamikor új korában. Csakhogy őrajta jobban állott!

Kár, hogy nem lesz ma politika, hanem csak hecc, mert határozottan kisebbségben van a kormánypárt, le lehetne szavazni. A szélsőbal berukkolt egészen, de a Szapáry Gyula háta mögötti mameluksor teljesen üres.

A folyosókon, mint mindig, Németh Berci beszél. Németh Berci kezdi kinőni magát a Ház legkomolyabb alakjának, mégpedig egyszerűen azért, mert sohasem beszél semmit komolyan.

Ma a latinizáló napja van. Elmeséli, hogy a rivulust, a kis folyócskát, milyen különböző módon verselte meg a német és magyar diák:

Svimulat ecce fusis, fresculat rupaceis.

Ez volt a német verse; amire aztán így duplikázott a magyar:

Musculat ecce labis bekulat görbiceis.

Kevesen nevetik már a Berci bácsi élcét, mert bizony már kevesen tudnak diákul. Maholnap nemigen lesz, aki meghallgassa, s holt tudomány maradnak a Berci bácsi adomái.

De jó, hogy előfordult egyszerre az ő neve az Orbán Balázséval. Legalább felemlíthetem a legújabb kópéságát.

Tisza Kálmán tudvalevőleg nagyon szereti a tudós Orbánt, aki mellesleg legyen mondva, egyik legszeretetreméltóbb tagja az alsóháznak.

Németh Berci felmegy Budára e napokban valamelyik választója ügyében a miniszterelnökhöz. Kérdi tőle az ajtónálló:

- Kit jelentsek be?

- Orbán Balázs képviselőt.

Tisza érdeklődéssel kel fel helyéről, ahogy bejelentik:

- Ugyan mit akarhat az én székelyem? Nagy dolog lehet, hogy idejött.

Megnyílik az ajtó, s íme csakugyan Orbán Balázs Lép be, de roppant megváltozva, kopaszon, megőszülve... Tisza bámészkodva nézi.

Hát úgy volt biz az, hogy Berci a szájába vette nagy szakállát, s onnan lógatta ki kétfelül két szélben bajusznak, olyatén formán, mint ahogy a góbé híres bajsza fest első pillanatra.

De tartsuk magunkat ahhoz, amiből élünk, gyerünk vissza a zsidó vitához.

Széll Gyurka beszél bent, azt mondják. P. Szathmáry Károly kifut a Házból, s idegesen szaladgálja be a könyvtár-helyiségeket, vizsla szemekkel kutatva az örök érintetlenségre kárhoztatott könyvek címeit.

- Mi lelt bátyám? Mit keresel olyan lázasan, az isten szerelméért?

- A Széll György műveit.

- Tud is az írni!

- Ne beszélj, kérlek. Hiszen éppen most hivatkozik odabent az irodalmai működésére.

- Nem értem. Vagy hogy talán összetévesztette saját magát Ónody Gézával.

Széll után Kiss Albert szólalt fel. Látszik az arcáról, minden mozdulatáról, hogy nem mestersége az ékesszólás és a hivalkodó tudás, hanem azért mégis pórázon tartja az eszét, s ámbátor ő is mérget forral a zsidóknak, de a cserépedény, amelyben forralja, az józanságból van gyúrva.

Majd Ugron Gábor állt ki a sorompóba leventés magatartással. Mezei Ernő most merészen dugja ki fejét Eötvös Károly széles háta mögül. Ugrontól már nincs mit megijedni. Ez az ő emberük, tele is van mind a két zsebe seréttel, hogy kilövöldözze az ellenségeket.

Ugron lehet nagy szónok, de varázsa csak a Királyhágón túl van. Itt bizony kiszökdöstek lassankint az emberek. Egyszerre csak azon vettük magunkat észre, hogy üresen tátong mind a tíz miniszteri szék, s hiába intézi Ugron szavait a mélyen tisztelt kormányhoz, a mélyen tisztelt kormány nem hallja meg azokat. Az utolsó Szapáry Gyula volt, aki ott ült búsan, mint egy gólya, s aztán ő is foszfor lett.

...Itt úgyse szavaznak le - így monologizált. - Nincs rá eset, hogy leszavazzanak. Bátran mehetek. Istenuccse nem lesz több három voksuknál. Ezt Kemény jósolta meg így. De ha leszavazzák is... Tyhű! Az volna még csak édes bosszúság nekünk. Nem adnám ezer forintért!

Ugron beszéde után kezdetüket vették a személyes felszólalások. Mint mikor a békák ugrálnak ki a tóból, meg vissza egymás után... úgy csapódtak fel Szalay Imre, Simonyi Iván, Herman Ottó, Ugron Gábor.

A Rettenetes Ivánban sok naivság van. S ez a mai világban a leghatásosabb eszköz a szónoklatnál. Előhozakodott biz ő a házi dolgokkal is.

Mire aztán a többiek is előszedegették a kulcsaikat, s kinyitogatták a fiókokat, hogy megmutogassák az alsó ruháikat, mennyi a szennyes köztük.

Ez volt a zsidó vita története.

S ez a vita olyan volt körülbelül, mint a mitológiai asszony (a mulier formosa). Hegyi Aranka arcával kezdődött, s halfarkkal végződött.

»Halljuk« volt az ajkakon az eleje felé, s »eláll«-ok zúgtak a vége felé.

A T. HÁZBÓL [jan. 30.]

- Mire szavazol?

- A kamatmaximumra.

- Mit érsz vele?

- Ez akadályozza meg legjobban az uzsorát.

- Istennyila!? Mondok én nektek valamit, ha egészen meg akarjátok szüntetni az uzsorát. Igazán komolyan akarjátok?

- Hogyne akarnánk?

- Nohát akkor törüljétek el a selyemruhát és kártyázzatok dióra, s mindjárt fölösleges minden törvény az uzsora ellen.

Ez a diakurzus, mondanom sem kell, a büfében történt. Hiszen a »Ház«-ban nem szoktak ilyen velősen beszélni. Ott beleöltöztetik báliruhákba a gondolatukat az emberek, s ha nincsenek gondolataik, nos akkor... felöltöztetik a semmit is.

Prónay Dezső kezdte meg a vitát. Alig hallgatták negyvenen, ötvenen, mert nagyon lassan gyülekeztek ma a képviselő urak.

Még a karzat is üres volt, csak egyetlenegy ember ült a baloldali sarok-karzaton, egy penész hajú, piros orrú, tubákszín felöltőjű ember, aki egy év óta mindennap ott ül nyugalmasan, türelmesen hallgatva prücsköt-bogarat hideg szenvtelen arccal.

A hűséges karzatlátogatót elnevezték »pecsérké«-nek, ami egy olyan meglapult gombafajnak a neve. Gondolom Grisz Náci (csúfnéven Darányi Ignác) nevezte el így, aki ezen ember miatt lett nevezetessé, mivel azt hitte, hogy a »pecsérke« nem eleven ember, hanem valami dekoráció a karzaton.

Hanem pecsérke bizony eleven ember. Szerb Gyurka azt fogta rá, hogy melegedni jár oda. Horváth Gyula kisütötte, hogy bombamerényletet akar elkövetni Tisza ellen. Valóságos mítosz képződött a pecsérke körül, akit mindig elsőnek ereszt be a rendőr a karzatra, s mindig utolsónak csoszog le onnan bús, csüggeteg arccal.

Végre is győzött a kíváncsiság. Két fiatal képviselő elhatározta, hogy szépszerével meginterjúvolja a pecsérkét.

- Uram, ne vegye tolakodásnak, de összebeszéltünk, hogy megkérdezzük, mi érdekli önt olyan nagyon a Ház tanácskozásaiban?

- Semmi, éppen semmi - felelé síri hangon.

- De hát akkor miért van ön itt?

- Oh, hogy miért? - és szomorúan sóhajtott, mintha valami fájó sebét érintették volna.

- Legyen ön bizalommal irántunk...

- Igazán zavarban vagyok, uraim. Önök ismerik a középkor történetét...

- Amennyire, annyira... A Németh Berci adomáiból.

- Nos tehát a középkorban egy-egy fogadást tett valamely lovag, zarándoklás közben...

- Hát aztán?

- Lássák uraim, énnekem is ilyen kedvteléseim vannak. Én fogadást tettem magamban, hogy meg fogom hallgatni Jónás Jánost.

- Lehetetlen!

- Szörnyűség!

- Úgy van, föltettem magamban, hogy nekem hallanom kell Jónás Jánost; hallanom kell minden áron, hogy én addig boldog nem leszek, míg az ő szózatát meg nem hallom... De ne nevessenek, kérem.

- És hogy jutott ez önnek eszébe?

- Úgy, mint a szenvedélyes kártyagibicnek, aki nézi a játékosokat, aztán kiválaszt magának egyet, s azt mondja, no, addig nem megyek haza, míg egyszer ez bele nem megy a zsinórba.

- Fogadja részvétünket, uram. Apropos, sokáig akar ön élni?

- Legalább addig... addig - szólt érzékenyen.

- Mit? És ön ezt legalábbnak nevezi?

*

Szakítsuk meg ezt, ne csapongjunk a lehetetlenségek között, hanem térjünk vissza báró Prónay Dezsőhöz, aki ilyenformán beszél.

Uraim, én lutheránus vagyok, tehát nem vagyok szent. A lutheránus ember, ha a felesége mellett ül, azon keresztül lógatja le hosszú pipaszárát, én is Helfy Ignácon keresztül csipkedem Tisza Kálmánt.

Báró vagyok ugyan, de én nem hiszek a kék vérben. Herman Ottó se hisz. Ha azonban hinne benne, én akkor se hinnék. Különben azért ne bántsuk a kék vért.

Mert éppen az a legszentebb, amiben nem hiszünk.

A lutheránus ember azonfelül tudvalevőleg ballábbal lép fel a fürhéces kocsiba, tehát elfogadom a Komjáthy indítványát.

Sőt a lutheránus ember sárgarépát is hord a dohányzacskójában, minélfogva elfogadom az Apponyi indítványát is.

Báró Prónay után Teleszky szólalt fel. Ha valaki kíváncsi lenne a beszédjére, annak azt a tanácsot adom, hogy ne olvassa el, a szószátyárság mesterművei rendesen a Ház fiskálisaitól kerülnek ki. Ezek olyanok, mint az az egy csepp beoltott himlő az ember organizmusában, amelyről Prónay beszélt, azt mondják nem árt, de nem kellemes.

Valahányszor egy-egy Teleszky-féle alak felszólal, az embernek mindig eszébe jut valamelyik olyan asszony ismerőse, aki hamis vuklikat és nem saját fogakat hord, sőt egyebütt is átkozottul ki van pótolva.

Annál szívesebben hallgatott szónok Herman. Az egyedüli ember, akiben francia verve van, akinek egyénisége felolvad a hangulatban, aki sohase lesz sablónszerű. A minap szép kerek beszédet mondott, ma már rapszodice beszélt. A pillanat uralkodik fölötte és a tárgy is. Azért való ő azon kevesek közül, akik életet adnak a parlamentnek, mert a legnagyobb rész az otthoni gondolkozás gyümölcseit nyújtja át készen összerakva egy kis kosárba, ki kecsesen, ki ügyetlenül ki nonchalance-szal, de azért bizonyos szertartással.

Herman ott bent él a »Ház«-ban, s az impulzust nyomban ott meríti szavaihoz, nem várja míg azok átszűrődnek. Herman a legérdekesebb parlamenti jelenség, kihez e tekintetben Csernátony Lajos kivételével csak Tiszát lehetne tenni, ki szinte ott rögtönöz, ott forr föl, ott hül át, csakhogy egyénisége, fegyelmezett agya annyira uralkodik a benyomásai felett, hogy a közvetlenség üdesége alig-alig csillan ki itt-ott hatalmas és mindég talpraesett rögtönzéseiből.

Már Herman s később Győry Elek beszéde alkalmával kacéran izgett-mozgott, feszelgett Szilágyi Dezső, Pulszky Guszti pedig, mint valami impresszárió sürgött-forgott, rendezkedett.

Dezsőnk szétnézett a karzat szépein is, hogy sokan vannak-e, Guszti a Ház jegyzőjével, Fenyvessyvel értekezett, miből gyanút merítvén Komjáthy, kijött a folyosókra, s így szólt:

- Uraim! Ne menjenek el. Szilágyi Dezső trikóban van!

Igen, igen fel fog lépni. Hanem a dolog ma úgy volt inszcenírozva, hogy meglepetés legyen. Szilágyi Dezső nem iratkozott fel in persona. A derült égből jöjjön a villám. Itt van ez a derék fiú, Fenyvessy... ennek most hasznát lehet venni, hadd iratkozzék fel ő, s mikor magamagát kellene kiáltania, Szilágyit szólítja ki, neki engedi át a szót.

Hanem a taktika paraszthajszál híja, hogy nem ütött ki rosszul Fenyvessyre, mert mikor Szilágyinak szólnia kellett volna, egyszerre csak rémülve látja, hogy Szilágyi sehol sincs.

Nosza rohan a folyosókra, a büfébe, bezörget itt, bezörget ott.

- Hol van, merre van Szilágyi?

- Minek akarod?

- Nagyon sürgős. Nagy baj van. Ha elő nem kerül, nekem kell szólanom.

- Baj is az?

- De baj nekem, mert nincs semmi mondanivalóm. Abszolute nincs.

Végre megkerül Szilágyi, amivel aztán jól járt Fenyvessy, mert nem neki kellett mondani beszédet, jól járt a Ház, mert nem Fenyvessy beszédjét kellett végighallgatni, jól járt Pulszky Guszti, mert a dicsőségből egy rész őt illeti, jól jártak a következő szónokok, mert emiatt holnapra maradtak, s most 24 óráig jobban megrághatják a mondanivalójukat, s végül jól járt Tisza Kálmán is, mert alkalom adódék neki megint egy jó replikát produkálni.

Milyen nagy szerencse hát, hogy Szilágyi Dezsőt sikerült megtalálni Fenyvessynek.

A T. HÁZBÓL [jan. 31.]

Meglehetős száraz, unalmas ülés volt. A karzaton is kevesen, a képviselői padokon is kevesen, a folyosókon alig valaki, csupán a büfében ült egypár ember, s arról beszélgettek, hogy mi is volt tulajdonképpen oka a krími hadjáratnak?

Bizony érdekes dolog azt megállapítni!

Azután ásítoztak, elgondolkoztak, majd ebben is kifáradva, beszélgettek a két szőkével. Azonban ma Ninácska is haragos volt, s alig méltatta pillantásaira az ott megfordult honatyákat, kiket itt háromféle osztályra soroznak. Azok, kik paprikás szalonnát esznek, és szilvóriumot isznak rá. Azok, akik sonkát villásreggeliznek, s madeirát szürcsölnek hozzá, s végül azok, akik egy-egy piskóta darabot ropogtatnak szét, vagy nehány cukkedlivel édesítik meg szájízüket.