Manuela Inusa

A varázslatos
régiségbolt

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

Ruby tanácsai a varázslatos régiségboltból

Köszönet

Impresszum

Apámnak

Előszó

Egy napsütéses májusi reggelen egy fiatal lány végigsétált egy kis utcácskán, ahol több mint száz évvel korábban vegyesboltot üzemeltetett az utca legendás névadója. Minden bizonnyal ez volt Oxford legromantikusabb, és a világ talán legszebb utcája… A Valerie Lane.

A fiatal hölgy egy ötvenes évekbeli barna kosztümöt és hozzáillő bokacsizmát viselt. Sötét, vállig érő bubifrizuráját ezüstszínű, virágos hajpánttal fogta hátra. Ráérősen bandukolt a macskaköves utcán, elhaladva egy teázó, egy fonalbolt, egy csokoládémanufaktúra, egy virág-, valamint egy ajándékbolt előtt. Ezek közül négyet a barátnői vezettek, a virágboltot pedig nemrég egy vonzó, szőke férfi nyitotta meg, aki a korai órák ellenére már talpon volt, és épp a kirakat ablakát dekorálta színes virágokkal, pillangókkal és katicabogarakkal. Amikor észrevette a nőt, integetett neki.

A hölgy is vidáman visszaintegetett, majd becsukta a szemét, beszívta a friss reggeli levegőt, és átadta magát a pillanat varázsának. Mint oly gyakran, most is a gondtalan gyermekkora emlékei törtek rá, amikor édesanyja oldalán végigsétált ugyanezen az úton. Majd gondolatban még messzebb repült a múltban, egy olyan időbe, ahol a ma már csak díszként szolgáló gázlámpások világították meg az utcát, és ahol egyetlen bolt üzemelt, méghozzá az említett vegyeskereskedés, amelyet a csak jóságosként emlegetett Valerie vezetett. Férjével, Samuellel együtt sok-sok évvel ezelőtt történelmet írtak.

Valerie Bonham nemcsak a város rászorulóit látta el mindennel, amire csak szükségük volt, hanem bárki számíthatott rá, meghallgatta és bölcs tanáccsal látta el az embereket, vigaszt és megnyugvást nyújtva nekik. Azóta sem született senki hozzá fogható, akinek olyan nagy lett volna a szíve, mint neki, ám a Valerie Lane mai bolttulajdonosai mindennap megpróbáltak a nyomdokaiba lépni. Feltett szándékukban állt, hogy jobb hellyé varázsolják a világot, vagy legalábbis a várost.

A fiatal nő odaért a régiségboltjához, amelyet sokan ócskásboltnak hívtak, ami neki egy cseppet sem volt az ínyére. Ő nem ócskaságokat árult, hanem értékes antikvitásokat. A többiekével ellentétben az ő boltjának homlokzata – mint Valerie idejében – sötétzöldre volt festve, amit feltétlenül meg akart őrizni, ugyanis mindent szeretett, ami antik és időtálló.

Ahogy kinyitotta az ajtót, és megcsapta az orrát a tárgyak történelmet sejtető illata, máris elmosolyodott. A zsúfolt termen át egyenesen a hátsó falhoz tartott. Ott lekuporodott, felemelte a nyikorgó padló egyik deszkalapját, és elővett egy könyvet abból a nyolcból, amelyekre egyszer véletlenül bukkant rá. Ez a kötet volt a kedvence. Csodálatos szerelmes történetet mesélt el, amit ezen a szép, tavaszi napon feltétlenül el kellett olvasnia, mert úgy érezte, hogy végre őt is eltalálta Ámor nyila.

1. fejezet

Esős, borongós vasárnap volt Oxfordban. Ruby már várta, hogy reggel elmehessen a bolhapiacra, ám alig töltött ott egy fél órát, az árusok máris összepakoltak, és lebontották a standjukat.

Milyen kár, gondolta. Remélte, hogy sikerül megcsípnie egy-két jó üzletet, főként, hogy ilyen időben nem tolonganak a vásárlók a bolhapiacokon. Ám az apjának szánt rádión, a saját maga számára talált könyveken és a két vázán kívül, amelyeken a boltjában akart túladni, semmit sem vásárolt. Mégis mosolyogva ment fel a lépcsőn a lakáshoz, ahol az édesapjával lakott együtt. Biztos volt benne, hogy az apja örülni fog a neonzöld rádiónak. A régi ugyanis felmondta a szolgálatot, és az apja már nagyon nehezen viselte, hogy nem tudja meghallgatni a sporteredményeket.

– Te vagy az, Ruby? – hallotta meg apja hangját, ahogy kinyitotta az ajtót, és belépett a lakásba.

– Ki más? – kiáltott vissza a nappaliba.

– Talán betörő.

– Ó, Apu, annak nem lenne kulcsa – rázta meg Ruby jókedvűen a fejét, majd levette a vizes kabátját, és az átázott, fűzős kiscsizmáját.

– Talán ellopta tőled.

– És honnan tudná a címemet?

Apja vigyorogva megállt a nappali ajtajában.

– Na, mégis, a tárcádat is ellophatta.

Ruby elmosolyodott.

– Ne félj, Apu, nem hagyom, hogy kiraboljanak! – nyugtatta meg apját, és nedves haját kisöpörte az arcából.

Amikor korán reggel elindult, az apja még aludt.

– Találtál valami szépet? – kérdezte.

Ősz haja szanaszét állt, és igaz, hogy még csak fél kilenc volt, de később sem javult a helyzet. Apja nem vitte túlzásba a fésülködést, nem sokat törődött a kinézetével, amit a narancssárga melegítőnadrág és a kék-fehér csíkos ing is igazolt.

– Ó, de még mennyire! Nézd, mit hoztam neked! – Ruby benyúlt a vászontáskájába, és előhúzta a rádiót. A blúza ujjával letörölte róla az esőcseppeket.

Apja kitépte a kezéből a készüléket, alaposan szemügyre vette, egészen közel tartotta az arcához, majd elégedetten elmosolyodott.

– Működik is? – fordult kérdőn a lánya felé. Ruby a százhetvenöt centijével nem mondható épp alacsonynak, apja viszont így is jóval magasabb volt nála.

– Igen, működik. Elemes, úgyhogy máris kipróbálhatod. – Megmutatta neki, hol kell bekapcsolni.

Miután az apja kipróbálta, nyomogatta, forgatta, majd végre megtalálta a kedvenc csatornáját, a rádióval együtt visszament a nappaliba, letelepedett a foteljébe, amibe rajta kívül senki sem ülhetett.

Ruby követte.

– Ezek szerint tetszik? – kérdezte. A férfi csak mosolygott és bólintott. – Örülök! Akkor készítek reggelit, mielőtt elindulnék dolgozni. Mit kérsz?

– Tojást.

Nyilvánvaló, hiszen tojáshét volt. Hugh Riley egyik furcsasága abban rejlett, hogy egy teljes héten át ugyanazt az ételt akarta enni – reggel, délben és este. Ezen a héten a tojás volt soron, abban viszont legalább szabad kezet adott Rubynak, hogy hogyan készítse el. Régen ez máshogy volt.

– És milyen tojást? – kérdezte.

– Na, mégis, tyúktojást. Úgy kérdezed, mintha strucctojásod is lenne a számomra.

Ruby önkéntelenül felnevetett.

– Nem, Apu, csak azt akarom tudni, hogy rántottát, tükörtojást vagy főtt tojást kérsz-e. Vagy talán omlettet?

– Hm…

Ó, jaj! Apja arckifejezéséből látszott, mennyire komoly fejtörést okoz neki ez a kérdés. Ruby már bánta, hogy kikérte a véleményét, egyszerűen elé kellett volna tennie a kész ételt.

Néha maga sem értette, mikor fogja végre megtanulni, hogy az apját már máshogy kell kezelnie, hiszen nem ugyanaz az ember, mint aki három éve volt, amikor még élt a felesége.

– Rántotta lesz, rendben?

Apja bólintott, Ruby pedig, mielőtt elindult volna a konyhába, ellenőrizte, hogy a bolhapiacon vett könyvek szárazak maradtak-e a szatyorban. Hál’ istennek igen, bár ellenkező esetben tudta volna, mi a teendő. A különböző élethelyzetekre milliónyi praktikát és trükköt raktározott a fejében.

Szárazra dörgölte a haját, majd miközben a tűzhely mellett állva megsütötte a tojást, kinézett az ablakon. Micsoda egy borongós nap! Vajon kidugják egyáltalán ilyen időben az orrukat az emberek, és odatévednek a Valerie Lane végére?

Két órával később Ruby kinyitotta a boltját. Bár vasárnap nem mindegyik üzlet volt nyitva a városban, a Valerie Lane-i bolttulajdonosok évekkel ezelőtt megegyeztek, hogy igazodnak a kis utcájukról nyíló Cornmarket Street üzleteihez, és lehetőséget biztosítanak a vevőiknek, hogy tizenegy és öt óra között nyugodtan vásárolhassanak.

Kicsomagolta a vázákat, melyeket egy idős asszonytól vett a bolhapiacon, és eltűnődve szemügyre vette őket. A fehér, melyet kék kis virágok díszítettek, régebbinek tűnt, mint ahogy azt Ruby először gondolta. Nagyítóval jól be tudta azonosítani az alján lévő cégbélyegzőt, melynek tanúsága szerint a darab a harmincas vagy legkésőbb a negyvenes évekből származhatott, ugyanis a cég csak a negyvenes évek elejéig üzemelt. Vajon tudta ezt az eladó? – töprengett. Bizonyára nem, hiszen akkor kizárt dolog, hogy potom tizenkét fontért adta volna el.

Rubynak azonnal lelkiismeret-furdalása támadt. Igen, ilyen volt, ami néha még saját magának is az agyára ment. Elvégre üzletet vezetett, és gondoskodnia kellett magáról, meg az apjáról is.

Az apjának évek óta nem volt munkája. Ki alkalmazna egy bolondot? Legalábbis sokan annak tartották. Azok, akik nem ismerték, akik nem tudták, mi mindenen ment keresztül.

Megcsendült az ajtó feletti harang, mire megfordult, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Jó napot!

Két ötven év körüli nő lépett be, majd a lámpákkal, tükrökkel, ékszerládikókkal, vázákkal, porcelánokkal és zenélő dobozkákkal megrakott asztalok mellett sétálgatva körülnéztek az üzletben. Megszemlélték a falra akasztott és a polcokra állított festményeket. Egy pillanatra megálltak az egyik antik szék előtt, majd szemügyre vették a gramofont, mely már évek óta ott állt. Sajnos azonban vásárlás nélkül távoztak, így Ruby hátra vitte a vázákat. Majd később alaposan letisztítja és kifényesíti őket, és árcédulát akaszt rájuk, amelyre biztosan többet ír majd tizenkét fontnál.

– Ruby? Itt vagy? – hallotta, hogy valaki szólongatja.

A csengettyű hangja fel sem tűnt neki. Vajon hová kalandozott el?

Gyorsan előre sietett.

– Helló, Laurie! Hogy vagy?

– Nincs okom panaszra – felelte a vörös hajú nő, akinek két ajtóval arrébb volt az üzlete. Laurie Sarki Teaházában remek teákat lehetett kapni a világ minden tájáról. – Tessék, ezt feltétlenül meg kell kóstolnod! – tette hozzá, majd átnyújtott neki egy papírpoharat.

– Ó, ez kedves! Köszönöm! – Ruby elvette tőle, de máris le kellett tennie, mert rettentően forró volt. – Milyen tea?

– Vörösborsos citromfű Guatemalából. – Laurie olyan hevesen gesztikulált beszéd közben, hogy még a narancssárga szoknyája is meglebbent.

– Érdekesen hangzik. Feltétlenül meg fogom kóstolni. Mondd csak, nálad is nagy a pangás? – Laurie boltjában általában nyüzsögtek a vendégek. – Csak furcsállom, hogy átjössz a délelőtt közepén.

– Hiszen van egy kisegítőm. Hannah, a művésznő.

– Á, igaz! De jó neked!

Rubynak be kellett ismernie, hogy egy kicsit irigykedett Laurie-ra. Tényleg jól mehet az üzlete, ha még alkalmazottat is megengedhet magának. Keira, a mellette lévő csokoládébolt tulajdonosa is felvett valakit. Ruby azonban még csak nem is gondolhatott ilyesmire. Reggeltől estig a boltjában kellett rostokolnia, alig maradt ideje bármi másra. Bár nem is nagyon akadt olyan, amivel szívesebben foglalkozott volna. Nem volt komoly kapcsolata, vagyis az apján kívül senkire sem kellett időt szánnia, az üzletében pedig a hobbiját is kiélvezhette. Rajongott a régi klasszikusokért és az életrajzokért, valamint a rajzfüzetét is mindig magánál hordta.

– Jössz szerdán? – kérdezte Laurie.

– Még szép!

Ruby mindig nagyon várta a szerda estéket, amikor mindannyian összeültek Laurie Sarki Teaházában, beszélgettek, teáztak és csokoládét ettek. Olyan hagyomány volt, amit a jóságos Valerie több mint száz évvel ezelőtt vezetett be, mert azt gondolta, kell egy menedék, ahová bárki betérhet egy-egy jó szóra vagy akár csak egy forró italra.

– Susan nem ér rá, valamit el kell intéznie. – Susané volt az utca túloldalán lévő fonalbolt.

– Kár.

– Igen. – Laurie elgondolkozva nézett rá. – És hogy vagy, édes? Fáradtnak tűnsz.

A többiek mindig „édes”-nek vagy „kicsim”-nek hívták Rubyt, mert ő volt közülük a legfiatalabb. Bár még csak épphogy betöltötte a huszonnégyet, majdnem három éve vezette a saját üzletét. Váratlan körülmények miatt korán a nyakába szakadt a felelősség terhe.

– Jól, köszi! – Hiszen nem kell mindenkinek az orrára kötnie, milyen rosszul megy az üzlete. Laurie amúgy is folyton aggódik. – Ma reggel kint jártam a bolhapiacon, és találtam két gyönyörű vázát. Van kedved megnézni őket?

– Persze, mutasd! – Ruby elment értük, majd büszkén letette őket a barátnője elé. – Hű, ez tetszik! Mennyibe kerül? – Laurie arra mutatott rá, amit Ruby különösen értékesnek saccolt.

– Még nem tudom pontosan, utána kell néznem. Azt hiszem, a harmincas évekből származik, valószínűleg sokat ér. Egy kis szerencsével négyszáz fontot is elkérhetek érte.

– Ó! Akkor az mégsem egészen nekem való. – Laurie vigyorgott. – De tényleg gyönyörű! Tudod, engem nem annyira érdekel, hogy egy tárgy milyen régi vagy hogy mennyire értékes. Tőlem az áruház dekorációs részlegéről is származhat, ha szép – nevette el magát.

Ruby természetesen ezt egy kissé máshogy látta, mindenesetre megjegyezte magának. Biztos talál majd valami hasonlót, a piacokon néha egész olcsón hozzá lehet jutni helyes kis darabokhoz. És szeretett örömet szerezni a barátnőinek.

Laurie még sokáig csacsogott, ami Rubyt nem zavarta, hiszen úgysem volt semmi dolga. Olykor betoppant valaki, körülnézett, rákérdezett valami konkrét dologra, de a vasárnapok legtöbbször nagyon csendesen teltek, éppúgy, mint aznap. Nem mintha a hét többi napján sokkal nagyobb lett volna a forgalom.

– Hallottad? Tobinnak van barátnője – jelentette be Laurie izgatottan.

Mióta Tobin, egyetlen férfiként február közepén birtokba vette az üres üzlethelyiséget, mindenki róla beszélt a Valerie Lane-en.

– Nem, nem tudtam.

Honnan ilyen jól értesült Laurie? Ruby úgy érezte, hozzá minden utoljára jut el, persze ő nem is pletykálkodott naphosszat mindenkivel, aki az útjába akadt, mint Laurie, aki viszont imádott csevegni, nagyokat nevetett, és mindenki rajongott érte. Ő inkább csendes volt. Őszintén szólva alig hallatta a hangját a vevői előtt. Nem nagyon tudott mit kezdeni azzal, ha épp gyerekekről, kutyákról, divatról, celebekről vagy ne adj’ isten párkapcsolati problémákról esett szó. Ám ha történelmi téma került porondra, egyből elemébe jött.

– Irtó csinos, nagyon vékony. Kicsit hasonlít Orchidra.

Orchid volt az ötödik láncszem. Ő vezette az utca túloldalán lévő ajándékboltot, pont szemben Ruby régiségboltjával.

– Majd tájékoztass a legújabb fejleményekről!

Ruby ránézett Laurie-ra, kicsit bízva abban, hogy végre elindul. Az új szerzeményeivel akart foglalkozni, szerette volna kideríteni, pontosan honnan is származik a váza.

– Na, visszamegyek – mondta Laurie, mintha csak olvasott volna Ruby gondolataiban. – Már így is sokáig feltartottalak.

– Ó, ugyan már, jó volt veled beszélgetni! És még egyszer köszi a teát!

Akkor vette észre, hogy még meg sem kóstolta. A pohár érintetlenül állt az asztalon. Laurie majdnem fél óráig fecsegett, közben a tea már nyilván kihűlt.

Belekortyolt.

– És? – kérdezte a barátnője ragyogó szemmel. – Finom! – mondta, majd elgondolkozón grimaszra húzta a száját.

Kinek jut eszébe borsot inni? Mintha megborsozták volna a forró vizet, és hozzáadtak volna egy szelet citromot. Ráadásul csípős volt. Kétségtelen, hogy Laurie egészen nagyszerű teákat is árul, ez azonban nem tartozott közéjük.

Ahogy Laurie kilépett, Ruby kiöntötte a teát a mosdóba, és ivott egy korty almalét, amit otthonról hozott magával. Aztán leült a kis íróasztalánál lévő hokedlire, elővette a notebookját, majd böngészni kezdett az interneten.

2. fejezet

Délután öt órakor Ruby, széles mosollyal az arcán, bezárta az üzletét, és elindult hazafelé. Most sem csaltak a megérzései. Az egyik váza nagyjából a hatvanas évekből származhatott, a másik azonban egész biztosan a harmincas évek elejéről. Valóban egy Haighesty’s nevű kis skót vállalkozásban készült, ahol drága, kézzel festett porcelánokat árultak, és már csak emiatt is értékesebb. A váza ráadásul kifogástalan állapotban volt, nem fakult meg a színe, és repedés vagy törés sem volt rajta. Ruby simán elkérhetett volna érte akár hatszáz fontot is. Az már más kérdés, hogy talál-e rá annyiért vevőt.

Csak úgy ragyogott a boldogságtól, ahogy végigment a macskaköves úton, és elért a sarokra, ahol, mint legtöbbször, most is egy férfi ült a földön. A harmincas éveiben járt, meglehetősen lesoványodva, és a fekete haja is hosszabb volt a kelleténél. Egy darab kartonon gubbasztott, az aznapi zord időjáráshoz képest túl vékony kabátban, de legalább vastag, kék kötött sapkát viselt, amit csakis Susantól kaphatott. Garynek hívták, és Ruby az elmúlt hónapokban egy kicsit összebarátkozott vele.

Megállt, mire a férfi bánatos tekintettel felnézett rá. Tulajdonképpen mindig nagyon szomorúnak tűnt. Ruby legszívesebben megkérdezte volna, mi nyomja a lelkét. Laurie vagy Orchid bizonyára meg is tette volna, őt azonban más fából faragták. Zárkózott volt, és nehezére esett idegenekkel beszédbe elegyedni. Még azokkal sem osztotta meg a gondjait, akiket ismert.

Így hát csak elmosolyodott, és ennyit kérdezett:

– Szia, Gary! Hogy vagy?

– Köszönöm, jól. – Ez volt a szokásos válasza, bár Ruby nem nagyon hitte el neki. Hogyan is hihette volna? – És te?

– Remekül! Ma sikerült megkaparintanom egy értékes vázát a bolhapiacon.

– Nagyszerű, örömmel hallom! – A férfi szégyenlősen visszamosolygott.

Ruby érezte, ahogy ráesett az orrára egy esőcsepp. Bármelyik pillanatban újra rázendíthet. Ránézett Garyre, és azon gondolkozott, felajánlja-e neki, hogy megint alhat a régiségboltjában. Aztán észrevett mellette egy papírpoharat Laurie Sarki Teaházából.

– Téged is megkínált Laurie ezzel a fura borsteával?

Gary fintorgott.

– Kinek jut eszébe megborsozni a teát? – kérdezte.

Ruby elnevette magát, és máris megtört a jég. Általában így ment ez köztük. Kellett egy pár pillanat, mire feloldódtak.

Egyre jobban eleredt az eső, úgyhogy Ruby összeszedte minden bátorságát.

– Nagyon úgy néz ki, hogy mindjárt leszakad az ég. Nem szeretnél a boltomban aludni?

Hátul állt egy kanapé, amihez Garynek már volt szerencséje, különösen a hideg téli hónapokban. Még ha Ruby ajánlatát az elején folyton visszautasította is.

Ruby sajnálta Garyt, de nem csak erről volt szó. Az üzlete mégiscsak Valerie Bonham régi helyiségeiből állt, és ő is ezt tette volna. Valószínűleg ragaszkodott volna hozzá.

– Nem akarok a terhedre lenni! – felelte Gary szerényen, miközben egyre jobban rázendített az eső.

Ruby kinyitotta az esernyőjét.

– A bolt egész éjjel üresen áll. Tényleg jobban érezném magam, ha elfogadnád az ajánlatomat! Nem akarom, hogy tüdőgyulladást kapj!

A bőrig ázott Gary felállt, majd átsimított a csuromvizes haján.

– Rendben!

Ruby odaengedte az ernyője alá, majd együtt visszamentek a bolthoz, és kinyitotta az ajtót.

– Ismered a járást. A hátsó szekrényben találsz egy kis kekszet. Innivaló sajnos nincs, csak csapvíz.

– Nem gond! Köszönöm!

A férfi szomorú tekintetéből úgy tűnt, mintha valamit el szeretne mesélni. Ruby szívesen ott maradt volna, hogy meghallgassa, még szavak nélkül is megértette volna. Ám őt sem kímélte eddig az élet, neki is megvolt a maga baja. Úgyhogy jó éjszakát kívánt Garynek, és elindult a zuhogó esőben.

– Apu, itthon vagyok! – kiáltotta. Megint megszabadult a nedves ruháitól, bement a fürdőszobába egy törölközőért, és betekerte a vizes haját. Hazafelé megadta magát a hülye esernyő, és amíg a százötven méterre lévő buszmegállótól hazafutott, úgy esett, mintha dézsából öntötték volna. Apja a foteljában ült, kezében a rádiójával. Ruby nagyon örült, hogy ennyire tetszik neki. Úgy tűnt, észre sem vette őt. – Apu, hazaértem, máris készítem a vacsorát – próbálkozott újra, majd odament hozzá.

– Tojás lesz? – kérdezte az apja anélkül, hogy felnézett volna.

– Természetesen. Mi más lenne? – kacsintott rá Ruby. – Elég volt a főtt tojás, amit kikészítettem neked? – érdeklődött, miközben észrevette a mélytányért, amely üresen állt az étkezőasztalon. Az apja megint nem figyelt. Megbabonázva hallgatta a rádiót. – Megterítek, aztán egy kis időre el kell szakadnod tőle, rendben?

– Nem hallgathatom evés közben? – kérdezte lebiggyesztett szájjal.

– Na jó, de legalább keress egy zeneadót, nincs semmi kedvem a sportcsatornához.

– Épp futballmeccs van. Olaszország–Hollandia.

– Ki fog nyerni?

– Na mégis, mit szeretek jobban? A tésztát vagy a tulipánt?

Jellemző. Hol itt az összefüggés?

– Fogalmam sincs. Ettél már tulipánt? – kérdezte, mire az

apja felnevetett.

– Hol marad a tojás?

– Máris adom!

Ruby gyorsan átöltözött, majd kiteregette a vizes holmijait. Az újonnan beszerzett könyveit, köztük egy első kiadást, feltette az imádott könyvespolcára.