FORDÍTOTTA: N. KISS ZSUZSA

ATHENAEUM KIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Linda Scott: THE DOUBLE X ECONOMY
– The Epic Potential of Women’s Empowerment

All rights reserved.

Copyright © 2020 by Linda Scott

Published by arrangement with Kátai & Bolza Literary Agents

Hungarian translation © N. Kiss Zsuzsa, 2021

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 165 6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztő: Hradeczky Moni

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Tartalom

Első fejezet – A dupla X gazdaság

Második fejezet – A nagy számok mögött

Harmadik fejezet – Kényszereknek alávetve

Negyedik fejezet – Légből kapott ürügyek, megbocsáthatatlan bánásmód

Ötödik fejezet – Ingyen, szerelemből

Hatodik fejezet – Ki a konyhából!

Hetedik fejezet – Az anyaság büntetése

Nyolcadik fejezet – Agybigottéria

Kilencedik fejezet – Az egyenlő bér fiaskója

Tizedik fejezet – A nyolcvanszázalékos karácsony

Tizenegyedik fejezet – Pénzügyi terror

Tizenkettedik fejezet – Tulajdon

Tizenharmadik fejezet – Kapcsolódás a világpiachoz

Tizennegyedik fejezet – Jóvátétel

Epilógus: Hogyan tovább?

Ajánlott irodalom

Köszönetnyilvánítás

Jimnek, Catherine-nek és Paulnak

Az igazság megszabadít, de előbb feldühít.

Gloria Steinem

Első fejezet
A dupla X gazdaság

Míg Accra kivilágítatlan utcáin vitt az autó, vadul vert a szívem. Az elsuhanó jeleneteket felindultan kommentálta a sofőr.

Hajléktalan kamasz lányok százai derengtek elő a homályból. Némelyik félmeztelenül, vödörből mosakodott a nyílt utcán, nem lévén hova elvonulnia. Mások egymás hegyén-hátán aludtak. – A falvakból rajzanak ide – mondta a sofőr. – Mert különben a szüleik eladják őket olyan férfiaknak, akiket nem is ismernek, feleségnek, akit nappal dolgoztatnak, mint a barmot, éjjel meg szexre kényszerítenek. A lányok a városba szöknek, azt hiszik, menedék.

Sok lánynak domborodott a hasa, soknál volt kisgyermek. A nemi erőszak mindennapos a falvakban, mondta a sofőr, de ezeken az utcákon úgyszintén. – Egy teljes nemzedékünk nő fel születésétől fogva az utcán – fakadt ki. – Sosem tudják meg, mi a családi, közösségi összetartás. Honnan tanulhatnának különbséget tenni jó és rossz között? Mivé lesz Ghána, amikor felnőnek ezek a gyerekek?

Mint mondta, a legszerencsésebb lányok a piacon kapnak munkát, a vásárlók kosarait cipelik a fejükön egyensúlyozva, ám sokuk prostitúcióra kényszerül. Van, akire ősi rémálom szakad: a rabszolga-kereskedelem prédája lesz, amely Nyugat-Afrikából irányul a világot behálózó bűnszervezetekhez.

A szállodám halljába lépve úgy éreztem, mintha egy másik dimenzióból tértem volna vissza. Hosszú ideje végeztem már terepmunkát szegények között a világ minden táján, de felzaklatóbb tapasztalatban sosem volt még részem, mint ezen az első ghánai estén.

Délután érkeztem. Célunk az volt, hogy oxfordi csapatommal elindítsunk egy ígéretes programot, amelynek révén a mezőgazdasági régiókban a lányokat az iskolapadban tarthatjuk, és nem morzsolódnak le. Pofonegyszerű program volt amúgy – ingyenes tisztasági betét –, egy próbát okvetlenül megért. Ha a lányok elvégezhették a középiskolát, már bizonyítottan gazdasági fellendülést eredményezett a szegény országokban – megmutatkozott, hogy a képzett nők a munkaerő-kínálatban nem csak a létszámot növelik, a minőségét is emelik. Az iskolázott lányok később vállalják első gyermeküket, ezért kevesebb gyermeket szülnek, fékezve a túlnépesedést. Másképp is nevelik gyermekeiket, ragaszkodnak iskoláztatásukhoz, helyes táplálásukhoz, megfelelő egészségügyi ellátásukhoz. Ezek az anyák parancsolnak megálljt az Afrikát béklyózó pusztító, öröklődő szegénységnek.

Ám ezen az estén a taxisofőröm felnyitotta a szemem, hogy mi történik, ha a lányokat az iskolából kipenderítő hatalmak világgá is kergetik őket. A kétségbeesetten menekülő lányok szörnyű sorsa nemzedékekre szólóan jelent veszélyt és okoz szenvedést az egész régió számára. Tisztában voltam vele, hogy ez a romboló erő az egész világon végigsöpör, átterjeszti az erőszakot, az instabilitást más országokra is – lévén az emberkereskedelem a nemzetközi bűnözés egyik legjövedelmezőbb ága. Az akkor este átéltek egyszer s mindenkorra megváltoztatták munkámhoz való viszonyulásomat. Az érzés, hogy tennem kell valamit, azóta is eleven bennem.

Valószerűtlennek tűnik, de igaz, hogy a nők gazdasági egyenjogúsítása nem egyet megszüntetne a világot szipolyozó fő bajokból, és elősegítené az általános jólétet: könyvem érvelésének ez a leglényege. Nem csak az accrai sötét utcákról, más helyszínekről is tudósítani fogok. Megosztom afrikai falvakban, ázsiai nyomornegyedekben, londoni üléstermekben, az Egyesült Államok egyetemein szerzett személyes élményeimet. Bemutatom, hogy ugyanaz a cinkos kirekesztés van jelen mindenütt, mindig negatív eredménnyel.

2005 óta addig sosem látott adatbőség világít rá: a gazdasági egyenlőtlenség sajátos mintája rajzolódik ki minden nemzet női populációjánál, és azonos mechanizmusok betonozzák be a hátrányokat. A nők gazdasági érvényesülését nemcsak a munkában és a bérezésben korlátozzák, hanem ezeken túlmenően a tulajdonjogban, a tőke, a hitel és a piac vonatkozásában is. Az ilyen gazdasági akadályok, valamint a nőket általánosságban szorongató kulturális korlátok – szűk mobilitás, a reproduktív egészség sérülékenysége, a nemi erőszak állandó fenyegetése – folytán keletkezik a nők sajátságos árnyékgazdasága: ezt nevezem dupla X gazdaságnak.

Ha a globális közösség ledöntené a nők előtt magasodó gazdasági gátakat, a béke és a jólét páratlan korszaka köszönthetne ránk. Az elmúlt évtizedben elindult egy mozgalom, amelyet éppen ez a szándék vezet: a gátak ledöntése. A nők esélyteremtése mozgalom nem számlálhat még sokakat a soraiban, de máris globális kapcsolatokkal rendelkezik, a világ legbefolyásosabb intézményei közül mind több lép partnerségre vele: kormányok, nemzetközi ügynökségek, neves alapítványok, jótékonysági világszervezetek, vallási szervezetek, nemzetközi vállalatok.

A kezdetektől részt veszek a nők esélyteremtésének mozgalmában. Szerepem eleinte a kutatás volt, kísérletezés a nők pénzügyi autonómiáját előmozdító ötletekkel. Agrárrégiókban tevékenykedtem, főleg Afrikában. Kipróbáltam a saját koncepcióimat, és másokét is, közvetlen kapcsolatot teremtve a különböző országok eltérő körülmények között élő női lakosságával. Évente konferenciát szerveztem a nők gazdasági egyenjogúsításával foglalkozó kutatóknak The Power Shift Forum for Women in the World Economy (Fórum a női befolyás megváltoztatásáért a világgazdaságban) címmel, hogy az ügyért munkálkodók kicserélhessék ismereteiket. 2015 óta másra helyezem a fő hangsúlyt. Bár továbbra is végzek kutatásokat távoli régiókban, a világ fővárosaiban is részt veszek a globális reformokról szóló politikai eszmecseréken.

Gyakorta elkeserítők a tapasztalataim. A nemzetek pénzügyminiszterei, akik a világgazdaságot irányítják, amolyan nőegyletként kezelik a nők érdekében szót emelőket. Az APEC (Ázsiai és Csendes-óceáni Gazdasági Együttműködés) vagy a G20 rendez olykor „nők hetét”, vagy „akciócsoportot” indít, esetleg egy fél mondatot is betesznek a nőkről a közleményeikbe, de a terveikben már nem hajlandók állampolgáraik felének speciális igényeivel számolni. Nem vesznek tudomást arról, hogy a nők kizárása árt a gazdasági teljesítménynek, sem arról, hogy a nők bevonása a nemzeti költségvetésbe meghozná az általuk lélekszakadva hajszolt növekedést. A dupla X gazdaságot partvonalra szorítják puszta előítéletből.

Ezért szólítom meg az olvasókat a mozgalom nevében. Könyvemmel szószólókat, aktivistákat, gondolkodókat akarok toborozni, akik a nők gazdaságba való bevonásának ügye mellé állnak. Konkrét, logikus, hatásos fellépést javaslok. Mindenkihez szólok, nemi identitástól, rassztól, származástól függetlenül. Mindegy, hogy gyárban, irodában, farmon, otthon vagy online dolgozik. Amikor könyvemben azt írom, „így és így kellene tennünk”, „leszűrhetjük ezt és ezt”, a többes számot mindnyájunkra értem.

Miért csak most tanulmányozzuk a dupla X gazdaságot? Ez idáig két akadálya volt ennek: az adatok hiánya és a piaci folyamatok egyoldalú szemlélete. A gazdasági mérések a pénzmozgásra összpontosítanak, ám a nők közreműködéséért a gazdaságban, amilyen például a háztartási munka vagy a mezőgazdasági termelés, sokszor nem jár fizetség. Az adatfelvételkor ráadásul a szokásos legkisebb egység a háztartás, amelynek jövedelmét, a nők keresményét is beleértve, a férfi családfőnek szokás tulajdonítani. Már pusztán ebből a két okból is elsiklottunk többnyire a nők gazdasági tevékenysége felett.

Tovább ront a helyzeten, hogy intézményesen, az egyetemek, a kormányzatok révén általában nem történt nemek szerinti adatgyűjtés, adatelemzés, és a szegény országok egyébként is szűkösen szolgáltattak adatokat, kiváltképpen a társadalmi nemek tekintetében. A hetvenes évek nőmozgalmai idején a tudományos életben nagyon kevés volt még a nő, ezért a tudományterületek nem vették őket igazán komolyan. Az elmúlt ötven év során a női tudósok létszáma és rangja egyaránt nőtt, és diszciplínák egész sorát – például a történettudományt, az antropológiát, a pszichológiát, a szociobiológiát, a régészetet, az orvostudományt és az élettani tudományokat – alakította át egyetlen egyszerű kérdés: Hát a nők? Van azonban néhány terület, ahová a változó szellemiségnek ez a hulláma még nem ért el: ezek egyike a gazdaságtudomány. Mindeközben a mérvadó genderadatok hiánya miatt a nők helyzetét módszeresen elemezni, ittjét másholjával vagy akár mostját azelőttjével összevetni nem lehetett.

A legfőbb baj azonban a mélységes lenézés, amellyel a közgazdák a nőket illetik: ez tartja vissza őket a kérdés napirendre tűzésétől. A nemzetgazdaságok fogaskerekeinek mozgatói az egyetemek gazdasági tanszékeinek doktori iskoláin kapnak képzést; ott azt a felfogást sajátítják el, hogy a gazdaság elfogulatlan mechanizmus, magasan a nemi megkülönböztetés és a hasonló ügyek szintje fölött. Az egyetemeken oktatják a közgazdászokat arra, hogy a nőket mint osztályt lenézzék, semmibe vegyék.

A férfi közgazdászok nőellenes érzületéről a közelmúltban cikkezett a The New York Times, a Washington Post, a Financial Times és az Economist. A sajtót egy tanulmány tüzelte fel, amely megbotránkoztató részletekkel taglalja, hogyan beszélnek egymás közt a nőkről a közgazdászok. Közgazdászhallgatók és -tanerők online csoportjának a kollégákról pletykáló milliónyi posztját elemzi, azt kutatva, hogy őrizetlen pillanataikban a közgazdászok vajon másképp beszélnek-e a férfiakról, mint a nőkről. A nő kollégákkal kapcsolatban leggyakrabban használt szavak: bombázó, leszbi, szexista, csöcs, anál, elvenném, femináci, ribanc, forró, pina, cici, terhes, terhesség, kis helyes, nősülés, belevaló, csodás, beindul, belezúg, világszép, titkárnő, szakítás, vásárlás, randi, nonprofit, hátsó szándék, szexi, prűd, kurva. A férfiak kapcsán pedig a következők: matematikus, árkalkuláció, tanácsadó, tankönyv, motivált, Wharton, célkitűzések, Nobel, filozófus. Közgazdásznők erősítették meg az újságíróknak, hogy ezek a szószedetek híven tükrözik, hogyan oktatják rangidős közgazdák a tanítványaikat a nők lebecsülésére.{1}

A közgazdaságtan a leginkább férfiak uralta egyetemi szakterület – még a STEM{2}-területeknél is nagyobb mértékben. Mivel a nők egyre nagyobb létszámban kapcsolódnak be a tudományos életbe, a természettudományos PhD-fokozatok több mint felét ma már ők nyerik el egyes országokban – például az Egyesült Államokban is –, míg a közgazdasági doktorátusoknak kevesebb mint a harmadát.{3} Évtizedek óta nem javul a nők aránya, mert a közgazdászok nem tekintik problémának a gendermegoszlást. Shelly Lundberg közgazdász ezt a következőképpen indokolja: „A legtöbb szakterületen magától értetődik, hogy a sokszínűség mint olyan jó dolog. A közgazdaság-tudomány fő sodra hajlamos ezt elutasítani – annak a szemléletnek a vetületeként, amely az egyöntetűséget tekinti kívánatos piaci eredménynek. A közgazdászok előszeretettel vélik úgy, hogy azért kevés a nő ezen a szakterületen, mert az érdeklődésük vagy a teljesítményük csekély.”{4}

A közgazdasági tanszékek kultúrája azonban erősen valószínűsíti, hogy más áll ennek a hátterében. A közgazdász-professzornők 48 százaléka számol be arról, hogy tapasztalt a pályáján nemi diszkriminációt. Terrorhangulat uralkodik: sokuk említi a közgazdasági kutatási téma prezentációt, az újoncok, tanársegédek, doktoranduszok kötelező beköszönőjét a férfi kollégák ellenséges össztüze közepette. A tudományos konferenciák női résztvevőinek 46 százaléka azért nem szól hozzá, nem adja elő a gondolatát, mert tart a méltatlan bánásmódtól. 2018-ban az American Economic Association elismerte, hogy a szakterületen a nőgyűlölet következtében „elfogadhatatlan magatartásnak engedett tartósan szabad utat az, hogy hallgatólagosan megtűrték”. Leah Boustan, a Princetoni Egyetem közgazdásza ezt azzal magyarázza, hogy a közgazdászok szemében a nőtársadalom alsóbbrendű, és bejelentkezése a szakterület rangvesztésével fenyeget. Ez a tudósgarnitúra szántszándékkal félemlíti meg a nőket eltávolításuk reményében – nehogy a saját presztízse sérüljön.{5}

A közgazdaság-tudomány mint szakterület közvetlen hatása a társadalomra nagymértékű, mivel a kormányzatoknak tesz ajánlásokat. „Ha rendszerszintű gender-előítéletesség torzítja a szakterület szemléletét – írja az Economist –, az a politikacsinálókat is befolyásolja, akik a tudós közgazdák elemzéseire, tanácsaira, sőt bölcsességére hagyatkoznak.”{6} A közgazdászprofesszorok előítéletessége a hús-vér nőkkel szemben kiterjed a női gazdaság témájára is: gátolja, hogy a dupla X gazdaság mint globális jelentőségű ügy napirendre kerülhessen.

Ennek a konok álláspontnak a filozófiai alapja is jelentős korlát. Alapelv, hogy a gazdaságot együttesen fellépő, racionális, tájékozott, függetlenül, szabadon, saját érdekükben döntéseket hozó egyének teremtik. Amennyiben az ilyen gazdaság zavartalanul élhet eszközeivel, állítólag egészében véve mindenki jól jár – ha mégannyira szemet szúr is az egyenlőtlenség –; mintha csak az Adam Smith-féle nevezetes „láthatatlan kéz” mutatna irányt. Az egyenlőtlenségek igazolásának bevett módja az „azt kapod, amit érdemelsz” érvelés – olyanformán például, hogy a nők azért nem jeleskednek a gazdaságtanban, mert semmi érzékük a matematikához, vagy mert lazább szakokat választanak, vagy egyszerűen azért, mert a teljesítményük nem üti meg a mércét.

Az ilyen előfeltevéseket oly mértékben cáfolják a körülmények, amelyekkel a dupla X gazdaság küzdeni kénytelen, hogy az egész elgondolás hamisnak tetszik. Könyvem feltárja, hogy a nők döntései súlyosan korlátozottak, tevőlegesen fontos információkat tartanak tőlük vissza, és önérvényesítésük minden válfaja büntetést von maga után. Gazdasági döntéseiknél csak elvétve lépnek függetlenül, gyakran kényszerítik őket irracionális cselekvésre – vagyis olyanra, amely nem szolgálja saját legfőbb érdeküket. Ami ennél is lényegesebb, a nőket kirekesztik a gazdaságból, és itt nem pusztán rosszabb piaci eredményről van szó, s a zord tudomány még csak eszköztárral sem rendelkezik e körülmény vizsgálatához. A globális piac gazdaságfilozófiája tehát eleve nem vesz tudomást a világ lakosságának feléről. Egy közgazdásznő a Financial Times hasábjain így fogalmaz: „A férfitúlsúlyú gazdaságtudomány és politikai tanácsadás épp akkora hiba, mint a főként férfiakon végzett gyógyszertesztelés. Az eredmények a lakosság legalább fele részére nem érvényesek.”{7}

A tudományos világ merev elzárkózása miatt a dupla X gazdaságot körvonalazó adatelemzést a nagy nemzetközi ügynökségek gendermunkacsoportjai végezték el, nem az egyetemek. Századunk elején az élen járó szervezetek, mint az ENSZ Fejlesztési Programja és a Világgazdasági Fórum kezdték el a nők helyzetére (oktatás, foglalkoztatás, vezetés, egészségügy, törvényes jog) vonatkozó intézkedéseket az országok gazdasági teljesítményének tükrében vizsgálni.{8} A gazdaságtudomány mai téziseiből kiindulva meglepetésként érte őket a nemi egyenlőség és a nemzeti gazdaságok életképessége közötti szembeszökő párhuzamosság (1. ábra). Ahol a nemi egyenlőség magas szinten van, ott a nemzeti jövedelem és az életszínvonal szintén magas, ahol azonban a nemi egyenlőség a mélyben van, az ország is a szegénység és a viszály csapdájának foglya.

1. ábra. A „Nők gazdaságiesély-mutatójá”-t az Economist Intelligence Unit dolgozta ki 2012-ben. A jelenleg használatos mutatók közül a legátfogóbb. A „Nemzetek versenyképessége” a Világgazdasági Fórum mutatója az egyes nemzetek növekedési potenciáljáról. A grafikonokon minden pont egy-egy ország teljesítményét ábrázolja a nők gazdasági felhatalmazása terén (baloldalt) a növekedési potenciál, valamint (jobboldalt) a GDP, azaz a bruttó nemzeti termék viszonylatában. Baloldalt a pontok felfelé ívelése arra utal, hogy a nők növekvő gazdasági mozgástere pozitív elmozdulást eredményez a nemzeti versenyképességben. A jobb oldali ábrán hasonló összefüggés mutatható ki ugyanennél a száz országnál az egy főre eső bruttó nemzeti termék és a nők gazdasági felhatalmazása között. A két grafikon együtt értelmezendő, mivel az emelkedő GDP „előtt”-jét és „után”-ját jelenítik meg: megállapítható, hogy a női szabadság pozitív hatással van a nemzeti vagyonra.

Forrás: Világbank-adatbázis (PPP), Economist Intelligence Unit (Nők gazdaságiesély-mutatója), Világgazdasági Fórum (nemzeti versenyképesség)

Eleinte olyan vélemények kaptak hangot, mint hogy „A szegény országok a puszta fennmaradásért küzdenek, így hát szükségszerű a férfifölény. A gazdag országok lazíthatnak a gyeplőn, megengedhetik maguknak, hogy nagyobb szabadságot adjanak a nőknek.”{9} Holott soha semmi nem bizonyította, hogy a férfiuralom a túlélés feltétele. Sőt ma már tekintélyes vizsgálati anyagra támaszkodva jelenthetjük ki, hogy a végletes férfifölény egyenesen destabilizáló tényező, csökkenti a túlélés esélyét, mindenekelőtt azért, mert oly sokszor idéz elő konfliktust. A hamis érvelést azonban, miszerint a nemi egyenjogúság luxus – és a férfiuralom valami oknál fogva kedvezőbb a lakosságnak –, mivel megfelelt a prekoncepcióknak, akkor még mindenki elfogadta.

2006-ban azonban a Világgazdasági Fórum globális jelentése a nemi megkülönböztetésről a társadalmi nemek gazdaságtanában új irányt mutatott, azt az álláspontot képviselve, hogy a nők egyenrangú félként való bekapcsolása a nemzetgazdaságba serkenti a növekedést, és hogy a nők méltányos szerepe híján egy ország gazdasága stagnálásra van ítélve. A szegény országok számára tehát az a megoldás, ha a gazdag országokról példát véve a nemek egyenjogúsítása mellett törnek lándzsát. A lecke lényegében a következő: nem arról van szó, hogy a gazdag országok megengedhetik maguknak a nők felszabadítását, hanem arról, hogy a nők felszabadítása révén gazdagodnak meg.

Napjainkra a Nemzetközi Valutaalap, a Világbank, az UNICEF, valamint számos globális kutatóközpont még több adatot rögzített és további elemzéseket végzett.{10} 2018-ban e teljes anyag egyöntetűen bizonyítja a nemek egyenjogúságának kedvező hatását a nemzeti vagyonra és az általános jólétre, egyszersmind a férfiak gazdasági monopóliumának káros befolyását. Ugyanezen időszakban kisebb léptékű gyakorlati kutatások – mint a miénk Ghánában – a nemek egyenlőtlenségét előidéző mechanizmusokat vizsgálták, és különböző intézkedésekkel igyekeztek kideríteni, mi hat a nők kirekesztése ellen. Oda jutottunk, hogy gyökeresen megváltozott a felfogásunk a nők gazdasági szerepéről.

A dupla X gazdaság hasonló módszerekkel ragadható meg, mint a „földalatti gazdaság”, a „haknigazdaság” vagy az „informális gazdaság”. A világrendszerben ezek is mind azonosíthatók, noha egyik sem teljesen zárt, mind hatnak a globális gazdaságra, és jövőbeni tényezői annak, akár jó ez, akár rossz. A dupla X gazdaságot nők alkotják. Megvannak a maga jellegzetes gazdasági ügymenetei, termékei és szolgáltatásai. Jóllehet, éppoly láthatatlan sokak számára, mint a földalatti gazdaság, a dupla X gazdaság a jövőben is hatni fog, amint hatott a múltban. A nők esélyteremtésének célja, hogy ez a jövő jobb legyen, ne pedig rosszabb.

Kezdetben a dupla X gazdaság támogatása melletti fő érv a gazdasági növekedés várt fölívelése volt, mivelhogy ennek tapsolt a közönség, főleg a közgazdászok és a pénzügyminiszterek, akiket a növekedés érdekelt, ám akiket a nőkre kiterjedő társadalmi igazságosság szorgalmazása hidegen hagyott. Idővel az egy főre jutó nemzeti össztermék (GDP) vált a mutatójává annak, hogy a nők bekapcsolódása vagy nem bekapcsolódása milyen irányú és mértékű hatást eredményez. Én is ilyen értelemben fogom szerepeltetni a GDP-t. Nem mintha úgy gondolnám, hogy a nőket kizárólag a növekedés érdekében kell felhatalmazni. A GDP hajszolása tűzön-vízen át a patriarchális gazdaság meghatározó jegye; nehogy már megtegyük fő célnak!

A számadatok tanúsága szerint a dupla X gazdaság hatalmas méretű; szándékos vakság a közgazdászok részéről, ha átsiklanak fölötte. A nők már most nagyjából negyven százalékát termelik a globális GDP-nek, hamarosan a férfiakéval egyenlő lesz a hozzájárulásuk. A nők a világ mezőgazdasági termékeinek csaknem ötven százalékát termelik. Bár az emberi faj ötven százalékát a nők alkotják, a nemzeti jövedelem és az élelem ötven százaléka tőlük származik, a közgazdászok és a politikusok mégis epizódszereplőnek tekintik őket.{11}

A dupla X gazdaság a gazdasági növekedés legmegbízhatóbb forrása. Amikor Észak-Amerikában és Nyugat-Európában az 1970-es években a nők nagy számban léptek a munkaerőpiacra, a részvételükkel elért fellendülés tette országaikat olyan erőssé, amilyenek ma. A dolgozó nők prosperitásteremtő képességét százhatvanhárom ország tényadatai bizonyították.{12} A gazdaság bázisát minden országban a férfiak képezik, oly módon, hogy túlnyomó többségük lényegében szakadatlanul, teljes munkaidőben dolgozik. Ebből az következik, hogy hacsak nem forradalmasul a termelékenység, növekedést nem hozhat a férfimunka, mert a kapacitásuk már csúcsra van járatva. A nők ellenben gyakorta kihasználatlan vagy alulfoglalkoztatott munkaerők, alkalmazásuk tehát a gazdaság növekedését eredményezi. Az adatok tanúsága szerint a nők alkalmazása munkalétszám-növelő és növekedést elősegítő, az új trend a férfiakat nem fenyegeti állásvesztéssel, amitől gyakran tartanak. A nézet, miszerint a nők bekapcsolása a gazdaságba nullszaldós játszma – vagyis hogy egyik nem csakis a másik rovására nyerhet teret –, egyértelműen tévesnek bizonyult.

A nők gazdaságba való bevonása előmozdítja az országos jólétet, és ez minden honpolgár számára kedvezőbb környezetet teremt. Ez fordítva is igaz: ahol a nőknek nincsenek szabadságjogaik, ott mindenki szenved. A legszegényebb, legsérülékenyebb országokban a legalacsonyabbak a nemi egyenlőség mutatói, és a nők kizárása a gazdaságból pusztító következményekkel jár: öröklődő szegénységgel, az erőszak eszkalálódásával, valamint fokozódó éhínséggel, a gyermekek igényeinek semmibevételével, az erőforrások eltékozlásával, rabszolga-utánpótlással, konfliktusélezéssel. Az ezeket a társadalmakat jellemző szélsőséges férfiuralom minden földlakó bőrére megy.

Ma már bevált stratégia a szenvedés elleni küzdelemben, hogy a nők esélyt kapnak. „Tanulmányok sorából szűrhetjük le, hogy a nők felhatalmazásánál nem létezik hathatósabb eszköze a fejlődésnek – írja Kofi Annan, az Egyesült Nemzetek Szervezetének főtitkára 2007-ben az UNICEF Jelentés a világ gyermekeinek helyzetéről bevezetőjében. – Semmilyen más politika nincs ennyire hatással a gazdasági termelékenység fokozására, a gyermek- és anyahalandóság csökkenésére. Semmilyen más politika nem javít ennyit a tápláltságon és nem javítja az egészségügyi mutatókat, beleértve a HIV/AIDS megelőzését is. Semmilyen más politika nem növeli hathatósabban a következő nemzedék esélyét az iskoláztatásra.”{13} Ám hiába közismert, hogy a gazdasági lehetőségekkel rendelkező nők képesek enyhíteni a szegény országok nyomorán, a nemzetközi segélyeknek csak a legvékonyabb szeletét szánják a nőknek.

Világméretekben magas a dupla X gazdaság kirekesztése miatt eltékozolt esélyek költségvonzata. Például amiatt, hogy a gazdag országok nem hajlandók befektetni a gyermekgondozásba, nők milliói – noha szívesen dolgoznának teljes munkaidőben – kénytelenek részmunkaidős állást vállalni, vagy bedobni a törülközőt: emiatt milliárdos nagyságrendű GDP nem realizálódik. „Az anyaság megbírságolása” járul hozzá legfőképpen a két nem keresete közti különbséghez. A Világbank becslése szerint az egyenlőtlen bérezés miatt a világgazdaság 160 billió USA-dollárral rövidül meg,{14} a dupla X gazdaság pedig büntetést szenved egyik legfontosabb szerepének teljesítéséért, ami nem más, mint a humántőke gyarapítása.

A képzett, egészséges népesség a modern gazdaság lehető legértékesebb erőforrása. A nyugati világ azonban magánéleti luxusnak látja a gyermeket, nem pedig a közösség büszkeségének. A szülőknek rengeteg pénzt és erőfeszítést kell fordítaniuk gyermekeikre önállósulásukig. A felnőtt gyermekektől ritkán várják el, hogy szüleik gazdasági támaszai legyenek. Innen az érzet, hogy a gyermeknevelés fogyasztás inkább, mintsem befektetés. A gazdag országok népessége talán ezért nem érzékeli, mennyire fontos minden felnövekvő nemzedék az utánuk következőknek – mások gyermekeire szorulunk mindahányan, hogy legyenek tűzoltóink, rendőreink, építőbrigádjaink, az életünket szebbé tevő tanárokról, orvosokról, muzsikusokról és könyvtárosokról nem is szólva.

A dupla X gazdaság a családokra és közösségekre való okos költekezéssel alapozza meg a biztató jövőt. Bár mindenütt úgy tartják, hogy a nők könnyelmű fogyasztók, akik ruhákra és kozmetikumokra szórják el a pénzt, a férfiak pedig racionális és felelős gazdasági tényezők, a tényadatok arra vallanak, hogy ez a nézet színtiszta nemi előítélet. A férfiak mint csoport gyakran egyéni kilengéseiknek hódolnak inkább, mintsem családjukkal közösködnének, sőt olyan vétkeket, mint az alkohol, a dohányzás, a szerencsejáték, a prostitúció, a fegyvervásárlás előbbre sorolnak, mint a gyermekeik képzését. Ellenben a nők mint csoport mindenekelőtt a családjukra, kivált gyermekeikre, valamint közösségekre költenek. A Goldman Sachs Global Markets Institute jelentése szerint a gyorsan fejlődő BRIC (Brazília, Oroszország, India és Kína) és az N11 („következő tizenegy”, azaz Banglades, Egyiptom, Indonézia, Irán, Mexikó, Nigéria, Pakisztán, Fülöp-szigetek, Törökország, Dél-Korea és Vietnám) számára a nemek egyenjogúsága azért elérendő cél, hogy középosztály jöjjön létre, mert a gazdasági stabilitáshoz ez minden országban elengedhetetlen. A Goldman leszögezi, hogy a nők háztartásuk jólétére – élelmezésre, oktatásra, orvosi ellátásra, ruházkodásra, gyermekgondozásra, tartós használati cikkekre – fordított kiadásai építik a középosztályt.{15} A kutatások ismételten kimutatták, még a legszegényebb közösségekre is érvényesen, hogy a nők gazdasági felhatalmazása az oktatásra, az élelmezésre, az orvosi ellátásra fordított nagyobb kiadást hozza magával, erősítve az adott országot.

Hiába a nők kulcsszerepe anyagi jólétünkben, a dupla X gazdaság értékét következetesen alábecsülik. Ennek oka, hogy világszerte konokul tartja magát a meggyőződés, hogy a nőknek egész egyszerűen kevesebb jár. Kitetszik ez például a Világgazdasági Fórum által évente az Egyenlő munkáért egyenlő bért vizsgálat keretében gyűjtött adatokból is.{16} A Világgazdasági Fórum felmérése a vezetők véleményéről tájékozódik: 132 ország vállalkozóitól tudakolják, hogy tapasztalatuk szerint mennyit fizetnek a nőknek a férfiakhoz képest ugyanazért a munkáért vagy hasonlóért. Nem konkrét bérösszegeket közöl a felmérés, hanem becsléseket, hogy mi az uralkodó gyakorlat egy adott országban – mi a nők szokásos és hallgatólagosan méltányos járandósága. Mint a 2. ábrán látható, nincs egyetlen ország az egész világon, ahol az lenne a szokás, hogy mindkét nem ugyanannyit keres ugyanazzal a munkával. Globális ökölszabály, hogy egy nőt egy férfi fizetségének csak nagyjából 65 százaléka illeti meg bármilyen munkakörben. Ez az előítélet vezet a nők alávetettségéhez a gazdaság minden területén.

2. ábra. Az Egyenlő munkáért egyenlő bért mérce egy férfi fizetésének százalékarányában mutatja, mennyit kap egy nő ugyanazért a munkáért, vagy hasonlóért. A fekete vonal jelöli azt a szintet, ahol a nők keresete megegyezne a férfiakéval. Világosan látszik, hogy a világ egyetlen országában sem szokás azonos munkáért ugyanannyit fizetni egy nőnek. Az országok ábécésorrendben vannak feltüntetve, legelöl Albánia, leghátul Venezuela.

Forrás: Világgazdasági Fórum, The Global Gender Gap Report, 2018

Minden szektor minden munkakörében, minden foglalkozásban, minden országban rosszabbul fizetik a nőket, mint a férfiakat; minden keresetre vonatkozó forrás, minden kutatási módszer ezt a következtetést támasztja alá. Más eredményre csak az adatok tisztességtelen manipulálása révén lehet jutni. Sajnos ettől a férfiuralom sok apologétája nem riad vissza, csak hogy csúfondárosan hirdethesse, „mesebeszéd, hogy a bérezésben nemi megkülönböztetés érvényesül”. Csúsztatnak a nyilvánvalóan genderszínezetű tényezőkkel, például a házimunka és a gyermekgondozás hatásával a nők szakmai pályafutására, és diadalmasan harsogják, hogy nemi megkülönböztetés pedig nincs.

A dupla X gazdaság hátránya alapvetően a szolgaság terhe: a nők úgynevezett otthoni „kötelességei” büntetéshez vezetnek a munkahelyen, és növelik a gazdasági kiszolgáltatottságot. Minden országban legalább annyi, ha nem több munkaórát teljesítenek a nők, mint a férfiak, de mivel a nőkre hárul a fizetetlen házimunka terhe, kevesebb órát szánhatnak fizetett munkára, és kevesebb a szabadidejük. A férfiak több fizetett munkaórában dolgozhatnak – betakarítva ennek anyagi előnyeit –, hiszen kiszolgálják őket otthon a nők.

Nemzetközi összehasonlítások szemléltetik ezt a kölcsönhatást a nők és a kormányzatok vonatkozásában. A 3. ábrán látható, hogy a nők munkaerőpiaci részvétele eredményeként a GDP magasabb olyan gazdag országokban, mint Svédország, az Egyesült Államok és az Egyesült Királyság, ahol csaknem azonos létszámban dolgoznak a nők, mint a férfiak, noha a nők kevesebb fizetett munkaórát. A nők itt is több házimunkát végeznek, mint a férfiak – Svédországban harminc százalékkal, az Egyesült Királyságban csaknem kétszer ennyivel többet. Vagyis a nők és a férfiak munkaóráinak száma megegyezik, de a férfiak jórészt fizetésért dolgoznak, a nők pedig többet fizetetlenül. Mexikóban, Törökországban és Indiában alacsonyabb a nők munkaerőpiaci részvétele, következésképpen a GDP is alacsonyabb. A nők otthon maradása jelentős esélyveszteség ezeknek az országoknak. Itt a nők háromszor–hétszer annyi házimunkát végeznek, mint a férfiak. A háztartás terhe oly mértékig egyenlőtlenül oszlik meg Törökországban és Indiában, hogy a nők otthonukban egy-két órával is többet dolgoznak a férfiaknál – még javában mossák a padlót, amikor a férjük már a tévé előtt ül.

3. ábra. A dolgozó nők százalékaránya fentről lefelé haladva többé-kevésbé párhuzamos az adott ország egy főre eső bruttó nemzeti termékével. Ez tehát a nők munkába állásának és a jövedelemnek az összefüggése. A harmadik oszlop az adott országban a nők által fizetetlen munkával töltött idő arányát tünteti fel a férfiakkal összevetve. A negyedik oszlop az összes, fizetett és fizetetlen munkaórát a férfiakkal összevetve. Az ötödik oszlop az egyes országok helyezését a Világgazdasági Fórum Gazdasági részvétel és esély mutatójában. Minél több házimunkát végeznek a nők, annál kevesebb esélyt kínálnak nekik.

Forrás: Világgazdasági Fórum, The Global Gender Gap Report, 2017, foglalkoztatásra vonatkozóan; CIA World Factbook, 2017, GDP/fő; OECD-adatbázis. Hozzáférés: 2018. 11. 02.

A nő gazdasági érvényesülése tehát fordítottan arányos otthoni helyzetével: minél több a házimunka, annál kevesebb a gazdasági lehetőség. A háztartási alávetettség ráadásul aránytalan veszteségekkel és kockázatokkal sújtja a nőket. Jellemzően elvárás velük szemben, hogy a férjük ambícióinak vessék alá a sajátjaikat. Jóformán mindig a nő adja fel az állását vagy vált részmunkaidőre, amikor megszületnek a gyerekek; a férj tovább építi karrierjét, a feleségé meg gellert kap vagy füstbe megy. Egyes nők nemet mondanak az előmenetel lehetőségére, mert a férjüket nem költöztethetik, noha fordított esetben magától értetődik, hogy a férjükkel tartanak. Az otthoni „kötelezettségek” fokról fokra magukkal hozzák az alacsonyabb fizetést és státuszt a munkahelyen, de ennyi hátrány még nem minden: válás vagy megözvegyülés esetén a nő és gyermekei szorult anyagi helyzetbe kerülnek, gyakran elszegényednek. Az élethossziglan halmozódó hátrányok következtében egy nő nyugdíja, előtakarékossága jóval kisebb lehet, mint egy férfié, a nőket jobban fenyegeti az öregkori szegénység, az, hogy teher lesznek a család vagy az állam nyakán.{17}

A dupla X gazdaság sohasem élvezhette egyenlő hányadát a közreműködésével megtermelt javaknak, főleg azért, mert a nők nem voltak egyenjogú tulajdonosai a család vagyontárgyainak. Világviszonylatban kevesebb mint húsz százalék a földbirtokos nők aránya. Mivel a termőföld oly régóta a társadalom fő értékmegőrzője – és nők általi birtoklása csaknem mindig tiltott volt –, világszerte jóval kevesebb tőkével rendelkeznek a nők, mint a férfiak. Jóllehet a vagyonosodás köre már kiterjedtebb, egyes nők meggazdagodhatnak, de részesedésük igazságos mértékétől még messze vagyunk.{18}

Van még egy ok, amiért ma a nők kevesebb vagyonnal rendelkeznek, nevezetesen hogy nem nyílt módjuk a pénzt biztonságosan, saját jogon elhelyezni, valamint befektetni sem. A dupla X gazdaságnak évszázadokon át nem volt helye a pénzügyi rendszerben; a nők a nyugati világban csak az 1970-es évektől nyertek jogot nevesített bankszámlára és hitelkártyára. A fejlődő világban a nők jelenleg még követelik ezt a jogot. A tiszteletlenség a nőkkel sajnos ma is mindennapos a pénzügyi világban, noha a szektornak legfőbb érdeke lenne a fogadókészség. A bankárok tiltakoznak, mondván, a nők kockázatos hitelalanyok, foglalkozzanak a csecsemőkkel, ne az üzlettel, mint ügyfelek nem hoznak profitot – nem válogatnak a kifogásokban. Ám a pénzügyi szektor részéről a nők minősítgetése nem vehető komolyan, hiszen ezek az intézmények nem vezetnek nemek szerinti nyilvántartást, vélekedéseik tehát sztereotípiákon alapulnak, nem pedig tényeken.{19} Szó szerint az ujjukból szopják közléseiket.

Egy olyan világban, amely szívesen büszkélkedik nyitottsággal és szabadkereskedelemmel, a dupla X gazdaság nap mint nap küzd a piaci jelenlét nemi megkülönböztetésből eredő korlátaival. Ma már történelem, hogy Nyugaton a céhek, szakszervezetek, szövetkezetek, terméktanácsok kizárták a nőket; a világ más tájain ma is így van ez. A globális áruforgalom szintjéről, ahol a piac is, a profit is hatalmas, szinte teljesen ki vannak zárva a nők. Nagyon kevés nő vesz részt a nemzetközi kereskedelemben, vagy köthet nagy volumenű, intézményes adásvételi szerződéseket, mindkét gazdasági területen mellbevágó, hogy 99 százalékig férfiak viszik az ügyeket. Ezzel szemben a Nemzetközi Valutaalap is úgy vélekedik, hogy jótékony hatású lenne a nemek jobb egyensúlya, mert az ilyenfajta színesítés a gazdaságokat stabilabbá, a visszaesésekkel szemben védettebbé és az újításokra fogékonyabbá teszi.{20}

A dupla X gazdaságot az is gátolja a piacon, hogy a nők korlátozottan férhetnek csak hozzá a termelőeszközökhöz. Mindenhol nehézségekbe ütközik, hogy a nők rendelkezzenek a saját vállalkozásaik indításához és terjeszkedéséhez szükséges felszereléssel, munkaerővel, alapanyaggal. Mivel a kliensek és a beszállítók megengedhetőnek vélik a csalást a nőkkel szemben, a nők így nem produkálnak férfi vetélytársaikkal azonos profitot. Bár a korlátok rendszerszintűek, a női vállalkozókat gyakran kritizálják a lassúbb növekedésért; az ócsárlók megszállottan hangoztatják, hogy „a nőknek lövésük sincs az üzlethez”, vagy hogy „a nők nem törekednek komolyan növekedésre”.

A piac hatékony működésének feltétele az információ szabad áramlása, azonban a nők még a digitális korban is kevésbé férnek hozzá az adatokhoz. Jóllehet a fejlett országokban a nők az olyan eszközöket, mint az internet és a mobiltelefon a férfiakkal azonos létszámban veszik igénybe, a világ többi részén nagy a különbség a nemek között az információs és kommunikációs technológiához való hozzáférésben. Ez a különbség annak a megrögzött szokásrendnek a folyománya, amely az otthonukba szorítja a nőket, és kontroll alatt tartja érintkezésüket a külvilággal.

A dupla X gazdaság mindig is szűkösen jutott információhoz, a nemi alapú megkülönböztetés az iskolázásban évezredek óta érvényesül. Az írás és a számolás feltalálása óta korlátozzák a társadalmak a nők oktatását. Az ókori kultúrák egyenesen tiltották számukra az írást és az olvasást; napjainkban a felnőtt nők körében az írástudatlanság gyakoribb, mint a világ lakosságának bármely más szegmensében. Ezredévekig szorítkozott a lányok oktatása – ha volt egyáltalán – a háztartás vezetésére; a jog, az orvoslás, a pénzügyek és az ügyviteli ismeretek a fiúkra tartoztak. A nők a 19. századig nem végezhettek egyetemet, bizonyos területek, többnyire a természettudományok és a matematika a második világháború végéig zárva voltak előttük. Ezeken a szakterületeken a nők a kilencvenes évek derekára dolgozták le a hátrányukat, mégpedig azért, mert a kormányzatok végre egyenlő hozzáférést biztosítottak számukra a felsőfokú matematikai képzéshez.{21} Az állítólagos kognitív hiányosságok oka nem az alsóbbrendű női agy, hanem az, hogy a férfiak megtagadták az iskoláztatást a nőktől.

Korunkban a nők a történelem során először élveznek kvázi egyenlőséget a férfiakkal az oktatás terén; a fejlett országokban képzettségük nem marad a férfiaké alatt, sőt akár meghaladja azt. Ám a nők mégsem válthatják valóra a lehetőségeiket. Mérlegelendő, hogy a G7-országokban – ezek az Egyesült Államok, az Egyesült Királyság, Franciaország, Németország, Olaszország, Japán és Kanada – a nők huszonöt és ötvennégy év közötti korosztályában feltételezhetően tíz százalékkal többen rendelkeznek felsőfokú végzettséggel az azonos korú férfiakhoz képest (4. ábra). Bár a női munkaerő foglalkoztatottsága nagyon tetemes, és a férfiakkal azonos létszámú nő van jelen a legmagasabb szintű képzésben és a speciális szakértelmet kívánó szakmai és technikai pozíciókban, előmenetelük tempója elmarad kvalifikáltságuktól: a férfiak kétszer akkora eséllyel jutnak vezetői poszthoz a köz- és a magánszférában egyaránt. Az előmenetel akadályozottsága az egyik ok, amiért a G7-országokban a nők keresete csupán 62 százalékát teszi ki a férfiakénak, holott a G7 fiatal nőgenerációjából csaknem húsz százalékkal többen folytatnak felsőfokú tanulmányokat, mint a férfiak. Ha az előző nemzedéket blokkoló gátak nem szűnnek meg, a fiatal nők újabb csoportjának pályafutását jellemzi majd a csigatempó és a képzettséghez képest rangon aluli munkakör.

Gondoljunk bele, milyen ráfordításokat kíván ezeknek a nőknek a képzése. Családi megtakarítások. Állami kölcsönök és ösztöndíjak. Egyetemeknek nyújtott adományok. Az adófizetők hozzájárulása. Ezek az országok jelentős forrásokat szánnak a nők képzésére, azonban tehetségüket nem kellően aknázzák ki.

Ironikus, hogy a G7-országok előtt a lassú, sőt nulla növekedés rémképe lebeg, egy olyan probléma, amelyet a nők hatékonyabb bekapcsolása megoldana. A szaktudásbeli hiátus is fenyeget: az új pozíciók magas képzettséget követelnek majd. Azonban nem lesz rájuk elég jelölt, aki megfelel a kívánalmaknak – részben azért, mert a G7-országok éltanulóik bizonyos hányadát tétlenségre kárhoztatják. A dupla X gazdaság alighanem világviszonylatban a legfelelőtlenebbül eltékozolt erőforrás.

4. ábra. Az oszlopok a kulcsfontosságú gazdasági mutatókat a férfiak/nők arányában szemléltetik. A fekete vonal a nők és a férfiak azonos szintjét jelöli. Ahol az oszlop a vonal fölé ér, a nők túltettek a férfiakon; a vonal alatti oszlopok egyenlőtlenségről vallanak. Tehát balról jobbra haladva a nők a felsőfokú képzettség megszerzése terén tíz százalékkal múlják felül a férfiakat; a női munkaerő részvételi aránya 85 százalék a férfiéhoz képest; a nők egydolláros skálán 62 centet keresnek; kevesebb mint feleannyian töltenek be vezető posztot, mint a férfiak; egyformán alkalmazhatnak nőket és férfiakat különleges szaktudást igénylő munkakörben; húsz százalékkal több nő, mint férfi folytat jelenleg felsőfokú tanulmányokat.

Forrás: Világgazdasági Fórum, The Global Gender Gap Report, 2017

A nemzetgazdaságok szempontjából nem kevésbé jelentős tényező, hogy a nemi egyenjogúság képes csökkenteni a növekedés koloncát, a költségeket. A családon belüli erőszak, amely szorosan összefügg a nemek gazdasági egyenlőtlenségével egy közösségben, például rendkívül sokba kerül egy országnak. A mérhetetlen emberi szenvedésen felül és túlmenően a rendőri kiszállásoknak, a sürgősségi osztályok forgalmának, a női menhelyeknek, a kieső munkanapoknak, a pszichoterápiás kezeléseknek áruk van, kiszámítható az összesített költség. 2014-ben a koppenhágai Consensus Center becslése szerint „a partnerkapcsolati erőszak a nők sérelmére” a világgazdaságot évente 4,4 billió dollárral terheli meg, ami a GDP 5,2 százaléka. Csak viszonyításképpen: körülbelül ugyanennyit fordítanak az országok az alapfokú oktatásra, ennek harmincadrészét költi a világ nemzetközi segélyekre. Mivel az otthoni erőszaknak gyakran szemtanúi a gyerekek – és a fiúk hajlamosak férfikorukban követni a mintát –, a gazdasági hatás a távoli jövőben is érvényesül. E jelenség görbéje drámaian ível fel, a partnerkapcsolati erőszak eszkalálódik a szegény, konfliktusokkal terhelt, a nemi egyenjogúság vonatkozásában legelmaradottabb országokban: Svédországban például a nők 24 százaléka élt meg erőszakot otthonában; Afganisztánban 87 százalékuk.{22}

Nem vitás, a 24 százaléknyi bántalmazott svéd nő is rettenetesen sok. De inkább a társukat vélhetőleg soha nem bántalmazó svéd férfiak 76 százalékát vessük össze az afgán férfiak mindössze 13 százalékával, akikről ugyanez elmondható. Szögezzük le, a férfiak mint csoport lényegesen erőszakosabbak a nőknél – az erőszak költségvonzata pedig mindig nagy. Ám mindennemű erőszak ritkább az olyan országokban, ahol a nemek egyenlősége magas fokú. További adalék, hogy az erőszak világszerte visszaszorult a második világháború óta eltelt évtizedekben: sőt a helyi konfliktusok száma is jelentősen csökkent.{23}

Az erőszak világméretű visszaszorulását az elmúlt hetvenöt évben a tudomány és a nemzetközi politika hosszú békekorszakként tartja számon. Ezt a tendenciát hivatalos intézmények, köztük az ENSZ és az Európai Unió erősítik a negyvenes évektől; azért alapították őket, hogy ne lehessen még egy olyan világégés, mint a második világháború, a legvéresebb az egész világtörténelemben, amely 58 millió áldozatot követelt. Ezek az alapvetően békefenntartó szervezetek alapító okirataikban kiemelt fontosságot tulajdonítanak a nemek egyenjogúságának. A szakértők a háborúskodás elcsitulását a világháború óta három fő tényezővel indokolják: a nemzetközi gazdasági tevékenység terjedésével, a demokrácia térnyerésével, valamint a nemi egyenjogúság drámai fellendülésével.{24}

A háborút követő rendezés törekvése az volt, hogy a gazdasági tevékenységet a fegyverkezéstől a nemzetközi kereskedelem felé terelje, s ezzel tartósítsa a békét. Az ötvenes évek elején azonban a Nyugat kénytelen volt újra fegyverkezni a Szovjetunió agresszív fellépése miatt. Az újrafegyverkezést Dwight D. Eisenhower tábornok, az Egyesült Államok elnöke a következő szavakkal fájlalta:

Minden puska gyártása, minden hadihajó vízre bocsátása, minden kilőtt rakéta végső soron meglopása azoknak, akik éheznek, de nem jutnak élelemhez, akik fáznak, de nem jutnak ruházathoz. Ez a fegyverkező világ nem pusztán a pénzt pazarolja, hanem a munkásai verejtékét, tudósai lángeszét, gyermekei reményeit is… Ezt igazából nem is lehet életformának nevezni. A fenyegető háború felhője alatt az emberiség vaskeresztre van feszítve.{25}

A nemzetközi kereskedelem megnőtt, a béke kitartott, a hidegháború azonban jelentős fegyverkezési versenyt hozott. A világ ma is súlyos összegeket szán fegyverkezésre; napjainkban az Egyesült Államok diszkrecionális költségvetési keretének több mint felét osztja a katonaságnak; az összeg meredeken emelkedett Trump elnökségének idején. Könyvemben gyakran fogom tárgyalni a harcias gazdaság, a férfiuralom, mindennemű erőszak és az elemi erőforrások összefüggéseit.

A dupla X gazdaság korlátozása gyakran történik erőszakos fenyegetéssel. Ám tudhatjuk már, nem kell biológiai pakkunknak tekintenünk a férfierőszakot. Ha a férfierőszak biológiai adottság lenne, amelyen nem változtathatunk, a támadások számában nem mutatkozna sem földrajzi, sem korszakbeli eltérés. Akkor egészen bizonyosan nem láthatnánk egész társadalmakat, például Svédországét, ahol a férfiak túlnyomó többsége nem bántalmazó.

A bizonyítékok alapján meg kell különböztetnünk a férfiak két csoportját: azokat, akik pártolják a nemi egyenjogúságot, és azokat, akik nem. Különösen a nyugati világ országaiban mutatják ki felmérések, hogy a legtöbb férfi vevő az olyan alapelvre, mint az egyenjogúság a közlekedés, a fizetés és az előmenetel terén. De vannak még olyan férfiak, akik továbbra is ellenzik a nők jelenlétét a gazdaságban, amelynek következményeként tekintélyük is megnő. Ez a társaság egykettőre dühbe gurul, ha napirendre kerül a téma, ezzel is befolyásolva környezetükben a férfiak magatartását. Továbbá a gazdasági intézmények gyakran örökítik tovább a nemek egyenlőtlenségét olyan módozatok által, amelyeket észre sem vesznek az ilyen pukkancsok, akiknek túlontúl gyakran van hatalmuk a józanabb férfiak felett, nagyrészt abból fakadóan, hogy a szervezet, amely alkalmazza őket, a vezetésben váltig kívánatosnak véli az agressziót. Meggyőződésem, hogy ezek a csoportdinamikák és intézményes normák jelentős tényezők abban, hogy gazdasági téren örökletes a nemek egyenlőtlensége, de horderejük észrevétlen marad a nők hibáztatására irányuló roham közepette. Nagy hangsúlyt fogok fektetni tehát az elkövetkezőkben a csoportok szerepére, és különbséget teszek bizonyos férfiak és a férfiak zöme között.

A nők gazdaságból való kirekesztésének tragikus következménye, hogy a nőkkel magukkal mint árucikkel kereskednek. A fejezet elején említett rabszolga-kereskedelem globális jelenség, a történelem folyamán sosem zajlott még nagyobb méretekben. A rabszolgák túlnyomó többsége, nagyjából hetven százaléka nő. Jóllehet a gazdasági kiszolgáltatottság folytán válnak általában a nők az emberkereskedelem áldozataivá, ez az üzlet nem korlátozódik a szegény országokra, mint Jeffrey Epstein szexhálózatának leleplezése is tanúsítja. A tragikus eset rávilágított arra is, hogy a kiszolgáltatott nők megsegítésére rendelt intézmények gyakran cserben hagyják őket. Ezért hangoztatja Kevin Bales, az emberkereskedelem élen járó kutatója, hogy a rabszolgaság eltörlésének egyedüli módja a gazdasági esélyteremtés az áldozatok számára.{26}

Ugyanakkor a dupla X gazdaság igenis megszenvedi, hogy a munkahelyeken és a piacon világszerte ferde szemmel tekintenek rá. A nők zöme vagy maga is volt már áldozata szexuális zaklatásnak, vagy ismer ilyen áldozatot, de oly régtől söprik szőnyeg alá ezeket az eseteket, hogy a #MeToo-mozgalom meg tudott lepni egyeseket. Szexuális ragadozók a gyárakban, a high-tech cégeknél éppúgy vannak, mint Hollywoodban. Munkafelügyelők vadásznak mezőgazdasági munkásnőkre, a nyílt mezőn támadják le őket látó- és hallótávolságon kívül. Vállalkozásitőke-befektetők próbálkoznak kölcsönért folyamodó nők fogdosásával, és ha nincs fogadókészség, megtagadják tőlük a támogatást. Az ingázó nőket mindennap fenyegeti az erőszak. Nincs iparág, nincs ország, ahol garantált a nők biztonsága.

A dupla X gazdaságot konokul aláássa a hétköznapi bigottéria is. A vállalkozások és egyéb intézmények szemet hunynak a valós helyzet fölött, látványos, de őszintétlen „sokszínűségprogramok” mögé bújnak, és a bigottságot „tudattalan előítélet”-té kozmetikázzák. A tudattalan előítélet sajátos kognitív folyamat, amikor a bejáratott minták az agyi feldolgozásban rövidített pályákat hoznak létre. Az ilyen gyors ítélkezés olykor valóban nélkülöz minden tudatos rossz szándékot, de mégiscsak azt jelzi, hogy sokéves tanulás nyomán rögzül az agyakban a nők lebecsülése. Napjainkban előszeretettel dobálóznak ezzel a szófordulattal, lehet ködösíteni, takarózni vele, akár tudattalanul, akár szántszándékkal diszkriminálni valakit. Ha „tudattalan előítélet” minden megkülönböztetés, az bátorítás a tudatosan előítéleteseknek, hogy a legkevésbé se bánják balítéleten alapuló tetteiket.

A férfiak uralta vállalatoknál – ökölszabály, hogy akkor, ha az alkalmazottak több mint hetven százaléka férfi – gyakoribb a nőket sújtó szexuális zaklatás és megkülönböztetés. Ám az ilyen szervezetek kifejezetten mostohák a férfi alkalmazottakkal szemben is. A terror, az önkény mindennapos gyakorlattá válik. A férfiak uralta szektorokban a munkaadók hajlamosabbak „kapzsi intézményt” működtetni – korlátlan jogot formálnak az egyén mentális és érzelmi energiájára, kényszerítik alkalmazottaikat, hogy elsősorban munkájuknak éljenek, privát szférájukat is maguknak követelik, értéktelennek bélyegeznek minden más tevékenységet, beleértve a családi együttlétet és az alvást is. Az ilyen szervezetekben alkalmazott férfiaknál jelentősen megnő az egészségügyi problémák, különösen a szívbetegség kockázata. Esetükben az tapasztalható, amit Japánban „karosi”-nak, szó szerint „halálra dolgoztatás”-nak neveznek.{27}

A nemek egyensúlya a munkahelyeket méltányosabbá és barátságosabbá teszi. Tanulmányok sora mutatja ki, hogy a férfiakat is, nőket is foglalkoztató kollektívák a legeredményesebbek: itt a legjobbak a termékek, az innováció, a nyereségesség. A vállalatok, ahol a vezetésben legalább harminc százalék a nők aránya, sokkalta jobban teljesítenek, a nyereségesség fokozódik, a kockázat csökken, az igazgatás zökkenőmentesebb, a mérleg javul, a személyzeti irányítás méltányosabb, az átláthatóság, a fenntarthatóság jobban érvényesül, ritkábbak a kirívó bérek és juttatások.

A kormányzat és a nagyközönség hasznát látja a vegyes vállalatvezetésnek, mivel a jobb átláthatóság és a kockázatmérséklés az egész gazdaság stabilitását védi. Bizonyos társadalmi és környezeti előnyök azoknak az értékeknek tulajdoníthatók, amelyeket a nők képviselnek a vállalatok vezetésében. A berkeley-i székhelyű Kaliforniai Egyetem 2012-es tanulmánya kimutatta, hogy a vezetésükben több nőt számláló vállalatok nagyobb valószínűséggel fektetnek be megújuló erőforrásokba, mérik és mérsékelik tevékenyen termelésük és csomagolóanyagaik környezeti hatásait, szorgalmaznak beszállítóik körében karbonkibocsátás-csökkentő programokat, veszik számításba a klímaváltozást terveiknél és pénzügyi döntéseiknél, támogatják klienseiket a klímaváltozással járó kockázatkezelésben, tesznek erőfeszítéseket az energiahatékonyabb munkafolyamatokért, a biodiverzitásból eredő zavarok csökkentéséért, semlegesítéséért.{28}

A dupla X gazdaság tehát a vezetésbe olyan ethoszt hoz, amely képes kiküszöbölni a patriarchális rendszer legsúlyosabb esztelenségeit. Mivel a történelem során ki voltak zárva a felső pénzügyi körökből, a gyors meggazdagodásból, a nők a jelek szerint realistább kockázatbecslők a férfiaknál. A gyermeknevelés feladata tágította ki alighanem látókörüket, férfi kollégáiknál messzebb tekintenek mind a hosszú távú nyereség, mind a hosszú távú károk – például a környezetiek – felmérésekor. Mivel a történelem során az otthon, a kapcsolatok tartoztak rájuk, a nők hajlamosabbak saját közösségeikben befektetni, adakozni és társadalmi felelősséget elvárni az általuk vásárolt termékektől és részvényektől.

A gazdag országokban a dupla X gazdaság növeli a hatékonyságot és a teljesítményt, egyszersmind csökkenti a rizikót és a pazarlást. A legszegényebb országokban ellensúlyozhatja a szélsőséges férfiuralomnak betudható sodródást a katasztrófa felé. De legnagyobb potenciálja talán a középmezőnyben van: a „feltörekvő gazdaságok” – ilyen például Brazília, India vagy Törökország – mind valahol a gazdag országok viszonylag kedvezőbb genderviszonyai és a háborús zónák elkeserítő helyzete között leledzenek. A közepes jövedelmű gazdaságok sikeresen törekednek a stabilitás, a prosperitás elérésére, mégis sebezhetők, nem kis részben azért, mert a fele lakosságot a gazdasági diszkrimináció módozatai oly nagyon hátráltatják. A nők gazdasági felhatalmazása a feltörekvő gazdaságok háztartásaiban egyenlőséget teremthet a családi döntéshozatalnál, emelheti az életszínvonalat, csökkentheti a kapcsolati feszültségeket, és minden családtag előtt lehetőségeket nyithat meg.

A nők gazdaságilag hátrányos helyzetben vannak a világ minden országában. A jelek szerint nincs a földkerekségen olyan embercsoport, ahol egyenjogúak lennének a nők. Nincs vallás, etnikum, kategória, rassz, ahol a nők mint osztály ugyanazt az anyagi függetlenséget élveznék, mint a férfiak. Minden kultúrára és szubkultúrára ráfér a javulás – mindegyik nyerhet a nők gazdasági felhatalmazásából származó előnyökkel.

A történelemben soha nem rajzolódott ki még ennyire világosan a szenvedés megszüntetésének, az igazságosság megteremtésének, a béke biztosításának mikéntje. Soha nem adódott még ilyen lehetőség, hogy egyetlen probléma megoldása annyi másikat is megszüntessen. Ez a cél megér minden erőfeszítést, minden invenciót, minden befektetést. Itt az idő, hogy minden nő és férfi csatlakozzon a nők gazdasági esélyteremtésének mozgalmához.

{1} Diane Coyle, „Economics Has a Problem with Women”, Financial Times, 2017. 08. 28.,
https://www.ft.com/content/6b3cc8be-881e-11e7-afd2-74b8ecd34d3b. Mary Daly, „Economics Trails the Sciences in Attracting a Diverse Student Mix”, Financial Times, 2018. 05. 13.,
https://www.ft.com/content/d47e885a-539b-11e8-84f4-43d65af59d43. „Inefficient Equilibrium: Women and Economics”, The Economist, 2017. 12. 19.,
https://www.economist.com/christmas-specials/2017/12/19/women-and-economics; Elizabeth Winkler, „’Hotter’, ‘Lesbian’, ‘Feminazi’: How Some Economists Discuss Their Female Colleagues”, The Washington Post, 2017. 08. 22.,
https://www.washingtonpost.com/news/wonk/wp/2017/08/22/hotter-lesbian-feminazi-how-some-economists-discuss-their-female-colleagues/; Justin Wolfers, „Evidence of a Toxic Environment for Women in Economics”, The New York Times, 2017. 08. 18.,
https://www.nytimes.com/2017/08/18/upshot/evidence-of-a-toxic-environment-for-women-in-economics.html; Justin Wolfers, „Why Women’s Voices Are Scarce in Economics”, The New York Times, 2018. 02. 02.,
https://www.nytimes.com/2018/02/02/business/why-womens-voices-are-scarce-in-economics.html Ann Mari May, „Women are Missing from Economics. Here’s Why that Matters for All of Us”, Huffington Post, 2018. 06. 11. Mark J. Perry, „Women’s Voices Might Be Scarce in Economics, but They Are Abundant and Over-Represented in Most Academic Fields and Graduate School Overall”, AEIdeas, 2018. 02. 04.,
http://www.aei.org/publication/womens-voices-might-be-scarce-in-economics-but-they-are-abundant-and-over-represented-in-most-academic-fields-and-graduate-school-overall. Perry professzor, a Michigani Egyetem oktatója a szokásos érvelést hangoztatja, miszerint a nők természetüknél fogva más tárgyakhoz jobban vonzódnak, de ugyanakkor helyteleníti a többi tárgyak elnőiesedését (miközben elismeri, hogy a nők ezekben jobban teljesítenek) és azt, hogy ez ellen az elnőiesedés ellen senki nem emel szót. Érvelése meggyőzőbben hangoznék, ha nem volna annyi bizonyíték a nők vegzálására és zaklatására a közgazdasági tanszékeken. Alice Wu, Gender Stereotyping in Academia: Evidence from Economics Job Market Rumors Forum (Thesis, Berkeley CA, University of California, Berkeley, 2017. 12.),
https://growthecon.com/assets/Wu_EJMR_paper.pdf.

{2} Science + Technology + Engineering + Mathematics = Tudomány + technológia + mérnöki tudományok + matematika – A ford.

{3} Wollfers, „Why Women’s Voices Are Scarce in Economics”; American Physical Society, „Doctoral Degrees Earned by Women”,
https://www.aps.org/programs/education/statistics/fraction-phd.cfm. 2017-ig állnak rendelkezésre adatok, forrásuk: Integrated Postsecondary Education Data System, valamint American Physical Society.

{4} John T. Harvey, „Do Women Avoid Economics or Does Economics Avoid Women?” Forbes, 2019. 01. 11.
https://www.forbes.com/sites/johntharvey/2019/01/11/do-women-avoid-economics-or-does-economics-avoid-women/#642585aa2f32. Winkler, „’Hotter’, ‘Lesbian’, ‘Feminazi’.

{5} „Market Power: Women in Economics”, The Economist, 2019. 03. 23., 11–12. Daly, „Economics Trails the Science sin Attracting a Diverse Student Mix”; Wolfers, „Why Women’s Voices Are Scarce in Economics”; „Inefficient Equilibrium”; Winkler, „’Hotter’, ‘Lesbian’, ‘Feminazi’.

{6} „Inefficient Equilibrium”.

{7} Coyle, „Economics Has a Problem with Women”.

{8} Az első ilyen kezdeményezés már 1995-ben megtörtént az ENSZ Fejlesztési Programjának az emberi fejlődést felmérő jelentésében. Ezt azonban nagy csönd követte. 2006-ban, miután a Világgazdasági Fórum első ízben közzétette globális jelentését a nemi megkülönböztetésről, más szervek is publikálni kezdték tényfeltárásaikat a nemi egyenjogúság és az ép gazdaság összefüggéseiről. Évről évre növekszik az aktivitás. Gender, Equality and Development (Washington, D. C., World Bank Group, 2012); Organization for Economic Cooperation and Development, Closing the Gender Gap: Act Now! (Paris, Organization for Economic Cooperation and Development, 2011); UNICEF, State of the World’s Children: Women and Children: The Double Dividend of Gender Equality (New York, UNICEF, 2007). Jelenleg, vagyis 2019 elejére ott tartunk, hogy évente napvilágot látnak a vezető szervezetek jelentései.

{9} Lásd például Ronald Inglehart – Pippa Norris, Rising Tide: Gender Equality and Cultural Change around the World (Cambridge, U. K., Cambridge University Press, 2003).

{10} Katrin Elborgh-Woytek – Monique Newiak – Kalpana Kochlar – Stefania Fabrizio – Kangni Kpodar – Philippe Wingender – Benedict Clements – Gerd Schwartz, Women, Work and the Economy: Macroeconomic Gains from Gender Equity (Washington, D. C., International Monetary Fund, 2013); DeAnne Aguirre – Leila Hoteit – Christine Rupp – Karim Sabbagh, Empowering the Third Billion: Women and the World of Work (Booz and Company, 2012); Sandra Lawson – Douglas B. Gilman, The Power of the Purse: Gender Equality and Middle Class Spending (New York, N. Y., Goldman Sachs Global Market Institute, 2009); Jonathan Woetzel – Anu Madgavkar – Kweilin Ellingrud – Eric Labaye – Sandrine Devillard – Eric Kutcher – James Manyika – Richard Dobbs – Mekala Krishnan, The Power of Parity (New York, McKinsey Global Markets Institute, 2015); „Pursuing Women’s Economic Empowerment, Meeting of the G7 Ministers and Central Bank Governors, June 1–2, 2018, Whistler, Canada”, Staff of the International Monetary Fund, 2018. 05. 31.,
https://www.imf.org/en/Publications/Policy-Papers/Issues/2018/05/31/pp053118pursuing-womens-economic-empowerment. UNICEF, State of the World’s Children: Women and Children, the Double Dividend of Gender Equality (Geneva, UNICEF, 2007).

{11} Woetzel et al., The Power of Party, 26. McKinsey szerint 2015-ben a globális átlag 37 százalék volt. A nagyobb gazdaságokban azonban magasabb a nők hozzájárulása a GDP-hez. Ilyen megfontolásból becsültem óvatosan negyven százalékra a jelenlegi értéket. Food and Agriculture Organization, „Women in Agriculture: Closing the Gender Gap for Development”, in The State of Food and Agriculture (Rome, Food and Agriculture Organization of the United Nations, 2011).

{12} Ewa Lechman – Harleen Kaur, „Economic Growth and Female Labor Force Participation-Verifying the U-Feminization Hypothesis: New Evidence for 162 Countries over the Period 1990–2012”, Economics and Sociology, 8, no. 1 (2015): 246–257. A dolgozó nőkre és a növekedésre vonatkozó diskurzus nagyrészt a Harvard professzora, Claudia Goldin munkásságára alapoz. Például Claudia Goldin, „The U-Shaped Female Labor Force in Economic Development and Economic History”, NBER Working Paper Series, No. 4707 (Cambridge, MA, National Bureau of Economic Research, 1994).

{13} UNICEF, State of the World’s Children.

{14} Quentin Wodon – Benedicte De La Briere, Unrealized Potential: The High Cost of Gender Inequality in Earnings (Washington, D. C., World Bank Group, Children’s Investment Fund Foundation, Global Partnership for Education, Canada, 2018).

{15} Lawson–Gilman, The Power of the Purse.

{16} World Economic Forum, The Global Gender Gap Report, 2006–2018.

{17} Organization for Economic Co-operation and Development, Closing the Gender Gap.

{18} Földbirtok: Food and Agriculture Organization Gender and Land Rights Database.
http://www.fao.org/gender-landrights-database/en/. Vagyon: „Daily Chart: Women’s Wealth is Rising”, The Economist, 2018. 03. 08.,
https://www.economist.com/graphic-detail/2018/03/08/womens-wealth-is-rising.

{19} Measuring Women’s Financial Inclusion: The Value of Sex-Disaggregated Data (Washington, D. C., Global Banking Alliance for Women, Data 2X, InterAmerican Development Bank, 2015).

{20} Susan Harris Rimmer, Gender-Smart Procurement Policies for Driving Change (London, Chatham House, 2017); Romina Kazandjian – Lisa Kolovich – Kalpana Kochhar – Monique Newiak, „Gender Equality and Economic Diversification”, International Monetary Fund Working Paper, WP/16/140.,
https://www.imf.org/external/pubs/ft/wp/2016/wp16140.pdf.

{21} Gerda Lerner, The Creation of Patriarchy (Oxford, Oxford University Press, 1986); Janet S. Hyde–Sara M. Lindberg – Marcia C. Linn – Amy B. Ellis – Caroline C. Williams, „Gender Similarities Characterize Math Performance”, Science, 321 (2008): 494–495; E. Zell – Z. Krizen – S. R. Teeter, „Evaluating Gender Similarities and Differences Using Metasynthesis”, American Psychologist, 70 (2015): 10–20.

{22} WHO Multi-Country Study on Women’s Health and Domestic Violence Against Women: Summary Report of Initial Results on Prevalence, Health Outcomes and Women’s Responses (Geneva, World Health Organization, 2005); Anke Hoeffler – James Fearon, „Conflict and Violence Assessment Paper”, Copenhagen Consensus Centre, 2014. 08. 22.; Bjorn Lomborg – Michelle A. Williams, „The Cost of Domestic Violence is Astonishing”, Washington Post, 2017. 02. 22.; Valerie Hudson – Bonnie Ballif-Spanvill – Mary Caprioli – Chad Emmett, Sex and World Peace (New York, N. Y., Columbia University Press, 2014).

{23} Max Roser, „War and Peace”, Our World in Data, https://ourworldindata.org/war-and-peace. Lásd Steven Pinker, The Better Angels of Our Nature: Why Violence Has Declined (New York, N. Y., Viking, 2011).

{24} Áttekintésért és statisztikai elemzésért lásd Conor Seyle, „Is the World Getting More Peaceful?”, OEF Research, a One Earth Future egyik programja keretében,
https://oefresearch.org/think-peace/world-getting-more-peaceful.

{25} Dwight D. Eisenhower 1953. április 16-án az American Society of Newspaper Editors előtt mondta el ezt a beszédet. Elérhető online.

{26} Kevin Bales, Disposable People: New Slavery in the Global Economy (Berkeley, University of California Press, 2017).

{27} Marianne Egger de Campo, „Contemporary Greedy Institutions: An Essay on Lewis Coser’s Concept in the Era of the ‘Hive Mind’”, Czech Sociological Review, 49, no. 6 (2013): 969–986. A „kapzsi intézmény” fogalmát Lewis Coser szociológusnak köszönhetjük. Lásd Lewis Coser, Greedy Institutions: Patterns of Undivided Commitment (New York, N. Y., The Free Press, 1974). Lásd még M. G. Marmot – G. Rose–M. Shipley – P. J. Hamilton („Employment Grade and Coronary Heart Disease in British Civil Servants”, Journal of Epidemiology and Community Health, 32, no. 4 (1978): 244–249.

{28} Kellie A. McElhaney – Sanaz Mobasseri, Women Create a Sustainable Future (San Francisco, CA, University of California, Center for Responsible Business, Haas Business School, 2012),
https://www.eticanews.it/wp-content/uploads/2012/11/Report-Women_Create_Sustainable_Value.pdf.