A világ sokszínű, ezernyi kérdéssel és kihívással, de hogy ebből mennyit érzékelünk, leginkább rajtunk múlik. A nyitottságunkon. Azon, hogy van-e bátorságunk valóban megismerni a minket körülvevő valóságot. A Helikon Kiadó és Margó Irodalmi Fesztivál közös gondozásában megjelenő Margó Könyvek sorozatban bemutatkozó 18 európai szerző csupa olyan aktuális, a mindennapjainkat érintő és mindannyiunkat foglalkoztató kérdést feszeget, amelyet mi, olvasók, ismerünk, látunk, de mivel sokszor az algoritmusok által is megerősített információs buborékjainkból nézzük a világot, el se tudjuk képzelni, hogy lehetnek róluk más álláspontok, nézőpontok is. A Margó Könyvek ehhez a felfedezőtúrához ad muníciót.

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Andrei Dósa: Ierbar
Editura Polirom, București, 2019

© 2018, 2019 by Editura Polirom

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Fordította Koszta Gabriella
Kontrollfordító Horváth Benji

Hungarian translation © 2023 Koszta Gabriella
Utószó © 2023 Totth Benedek
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
A borítót Tillai Tamás tervei alapján Szalkai Diána tervezte

ISBN 978 963 620 182 1

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Sorozatszerkesztő Karádi Éva
Felelős szerkesztő Nemes Krisztián
A szöveget gondozta Balázs Piroska
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

„Tell’em a hookah-smoking caterpillar
Has given you the call.”
Jefferson Airplane: „White Rabbit”

„A boldogság szigorú úr.”
Aldous Huxley: Szép új világ

El kell ismernem, nem tudnék nélküle élni. Lelkem mélyén rettegek attól a pillanattól, amikor be kell vallanom magamnak, hogy nélküle nem vagyok elég intelligens vagy laza. Az utóbbi időben a napok kapaszkodói minden figyelmeztetés nélkül szétolvadnak.

A barátok ujja ragad a kiftől. Néha az a benyomásom, hogy az agyam csak az első szippantásnál villan be, amikor a láng hozzáér a hiperventilált rügyekhez. Hogy kényelemből cselekszünk. Kényeztetjük a függőségünket, az örökkévalóság gondolatával lebegünk, fönnakadva az élvezetben és a felejtésben. Kanapékon ringatózunk a zenére a lakásban vagy a klubban, és csak vizet inni kelünk fel.

Úgy érzem, beszélnem kell, hogy kikerüljek ebből a sivatagból, amelybe annyi gyarmati sereg odaveszett már. Nincs szükségem a Kelet egzotikus javaira. Nem kell mást tennem, mint elfogadnom a kudarcot, hogy lássam, mivé alakíthatom át. De ahhoz, hogy elfogadjam, előbb beszélnem kell róla. Legalább így, töredékesen és homályosan, amennyire ez a kiégett agyam lehetővé teszi, amennyire megengedem magamnak ezt a minden dolgomba befurakodó unalmat és kiábrándultságot.

Tiszta bemetszés a valóságba

Rímekben kezdenek beszélni, mint Foarță, és nekem hallgatnom kell őket, mert én vagyok az apukájuk. Velük osztom meg a hidroponikus pincelaboratóriumokban valaha összekorcsolt legkeményebb cuccot. Nem tartok a rendőrségtől, mert nem mondhatnám, hogy az illegális jövedelem miatt teszem. Amit művelek, az az adakozás és forgalmazás határán mozog. És különben sem fogyasztunk túl sokat, még havi száz grammot sem. Egyikük, aki nagy, de elegáns szemüveg mögül kicsit bandzsít, lelkesen mesél valamit. Amikor végre sikerül odafigyelnem, rájövök, hogy egy tripről tart elvirágzott előadást.

– Kezdtem ráállni a flow-ra, miután néhány percig autista módon egy spangli útját követtem a szobán keresztül ahelyett, hogy Homeliss Derilexet hallgattam volna. Tiszta bemetszés volt a valóságba. Mereven néztem a csajt, aki rakta a zenét az alagsorban. Homeliss tette a dolgát, bármilyen beavatkozás a DJ részéről szentségtörés lett volna. So, a csaj a finomságokkal megrakott asztalhoz ment, és kiválasztott egy narancsot. Éreztem, ahogy az ujja behatol a narancshéj alá, a körme feltépi a húsát, miközben az ujjbegyét savas nektárgyöngyök nedvesítik.

– Hagyd, én folytatom, haver. Csúsztatsz, krónikus tripangitised van. A jó benyomás keltése az ilyen helyeken finom művészet. Először is, az öltözetednek olyannak kell lennie, mint az övéké, de olyan kiegészítőkkel, hogy azt higgyék, annak az elővárosnak vagy az avatárja, ahová ők sohasem jutottak el. És tagja vagy egy civil szervezetnek, fontos dolgokat pörgetsz a közösségi oldaladon. Filmekből vett zsír idézetekkel kell dobálóznod, de menően. Bocsi, ez hülyén hangzik, de ez van. Találtok ti erre jobb kifejezést, és azt jegyzőkönyvbe vesszük.

– Amolyan Pervert’s Guide to Outernational Days.

Nem rossz poén, de túlzott reakciót vált ki, legtöbben a térdüket verik a röhögéstől. Nem figyelek a beszélgetésre, mintha vattán át hallanám. A mellékzajok érdekelnek. A dübörgésüktől remeg a könyvszekrény vitrinüvege. Ez aggaszt néha. Félek a földrengéstől. Egyszintes ház, úgy tudom, stabil, legalábbis ezt mondták, megkérdeztem egy mérnök havert, aki ért hozzá, de faszom, sose lehet tudni. Mindegy, csak nem történik ilyesmi.

Az idő redőiben keletkezik egy kis üzemzavar. Valahol Toscanában a gyönyörű fotómodellt fényképezik a Pirelli kalendáriumnak, és menet közben a selyemsálja egy olajfa ágába akad, az autó sebessége miatt elszakad az anyag. És ez hatással van egy kelet-európai ország szeizmikus hullámainak erejére. De lám, engem is elsodort az ár, hová jutunk ilyen ritmusban, még húsz perce sincs, hogy lepasszoltam a cuccot, és úgy döntöttem, csavarok egy trombitát. Amit majd fújhatunk Jerikó falainál. Nem döntünk le semmit, de megvizsgáljuk, hol vannak az épület hibái, és holnap ugyanide jövünk vissza. Dicsőséges, katonás trippeken vagyok, ha nem hozok korrekt döntéseket, túl sokan maradunk, túl sokfélék, ami elcseszi az egészet. Legjobb volna, ha csak a hekker és a filozófus maradna. Meg páran az új jövevények közül, akik odaadóan hallgatnak, röhögnek a vicceinken, és – amikor a forró, lusta szavannai széltől elromlik a vibe – fél szájjal, félénken menő javaslatokkal állnak elő, mintha arra invitálnának, hogy tökéletesítsük őket. Mi pedig néhány perc alatt alaposan áttetszőre, rugalmasra, majdnem tökéletesre csiszoljuk az ötleteiket. Az új jövevények nonverbális nyelve az olyan veteránoknak, mint mi, kész csemege: hé, mennyire vágnak mindent ezek a srácok. Tudom, csajszi, kész varázslat.

Tehát ezt nevezhetjük intrónak. De itt csak ennyi történik. Az intro, aztán csak a beállás, de sohasem jutunk el az eksztázisig. Intro és semmi más.

Sajnálattal közlöm velük, hogy muszáj felhívnom Tibit. Ha adnék nekik még egy spanglit, totál szétesnének, és mind lecsúsznának a babzsákokról a padlóra. Ezért mutatom meg nekik az ajtót, mert később már nem lesznek olyan állapotban, hogy maguktól megtalálják. Tibi, ha kell, megment minket a kéretlen arcoktól. Tibi nem létezik. Felmegyek a Facebookra, megnézem az üzeneteimet, és aggodalmas képet vágok. Azt hiszem, Tibi jövetelét a legellenszenvesebb gyereknek fogom bedobni. Ma a találkahelyen felhajtott négy abszintot, míg a többiek jólnevelten csak egy-egy mentes vizet, legfeljebb egy 0,33-as sört. Ohó, a fiú nagy reményekkel vágott neki a ma estének. Láttam, hogy kicsit ideges, nagyon hangos volt induláskor, alig várta, hogy ideérjünk. Volt valami kellemetlen a megjelenésében, minden mondata kínosnak tűnt.

Azt hiszem, valahol magamra ismerek benne, pár éve én is ilyen voltam. Rendező szakosként olyanokkal lógtam, akiknek már összejött egy-két komolyabb munka a filmes világban. Akkoriban engem, szerencsétlen dilettánst is ez érdekelt. Elképzeltem, hogy néhány színészhallgató az utcán sétálva mindenféle összeesküvés-elméletekről és városi legendákról diskurál, söröznek egy város fölötti bárban, dobálják magukat a Control klubban, én filmezem őket szépen a kézikamerámmal, és a filmem elsöpri Romániát. Elsöpri az egész világot. Egy Linklater akartam lenni. De hamar rájöttem, hogy nem vagyok nélkülözhetetlen eleme a beszélgetéseiknek. Egyik bakit a másik után követtem el, mert mindenáron meg akartam felelni. A saját személyemtől megrészegült, könnyen sebezhető fickó voltam. A bálványaim minden odavetett dumájából valami mély szart csináltam. Amikor először meséltem nekik erről, a hekker megjegyezte: link faszom later.

Meg akarok szabadulni ettől a gyerektől és a haverjaitól. Leülök mellé a kanapéra, és elújságolom neki, hogy Tibi ide akar jönni.

– Húsz percen belül itt lesz. Az ember pontos, mint egy OCD-s svájci.

Tibi mindenkiről, akit nem ismer, azt hiszi, hogy rendőr. Egyszer annyi amfetamint tolt fel, hogy öt napig nem aludt, szinte megfutott. Rohadtul paranoid, és könnyen erőszakossá válhat. Ha itt találja őket, lőttek az egész bulinak.

– Olyan lesz, mint egy kihallgatás. Minél inkább próbálsz jófej lenni, annál agresszívabbá válik. A nyugtatgatás olyan neki, mint a civil rendőrök felforgató módszerei – folytattam.

Legutóbb sikerült a sarokba szorítania egy gyereket, aki először jött ide, és mindenféle abszurd kérdésekkel gyötörte. Képes kikapni a kezedből a pénztárcát, hogy a tartalmát kiöntve valamilyen nyomokat keressen. Sokszor a ruhát is letépi rólad, hogy lássa, nincs-e rajtad elrejtve mikrofon.

– Mi sem tudjuk megfékezni, haver – mondja a filozófus.

Tibi így, Tibi úgy, úgy érzem magam, mint a felnőtt, aki zseblámpával alulról megvilágítja az arcát, hogy megijessze a kiscserkészeket, de ha egyszer beindult a gépezet, nem tudom leállítani. Az új arcok minden figyelmét élvezhetem. A hekker és a filozófus mímeli az érdeklődést, de magukban mindketten majd’ megpukkadnak a röhögéstől. Én vagyok a harmadik Grimm testvér. Beadom nekik ezt a mesét, ami, ha be vagy tépve, direkt a zaklatástól való félelmet célozza meg. A módszer mindig bejön.

Hogyan szerezzünk pénzt fűre

Emlékszem, hogy ültem a szobámban, néztem a tavaszi égen elúszó felhőket, és játékokat találtam ki. Vártam a nyarat, hogy kimehessek a nagybátyámhoz Németországba. Megőrjítettek az ottani ízek. Rágógumi, zselék, gumicukrok, édesgyökér-rudacskák, amiket egyáltalán nem szerettem, de nem bírtam ellenállni, és újra meg újra kipróbáltam őket. Biztosan azt súgta a gyermekagyam, hogy közben a sós és mentolos szag megváltozott. Az agyam hisz a mentolban. Már akkor vonzották a füvek és gyökerek. Sétáltam Thomas bácsival az utcákon, amelyek képzeletemben összeolvadtak a magas, illatos emberekkel. A kocsisorok egy álomvilágban kanyarogtak. Vannak nagy hézagok az emlékezetemben, amelyeket mintha aranyszálak, spraydobozok és napszemüvegek töltenének ki. Nyárfák és futurisztikus épületek. Óraboltok és kirakatok, amelyeknek a tükrében valóságosabb voltam, mint a valóságban. A villamosokra is emlékszem. Egész nap villamosoztam volna. Ha a benyomásaimat az időközben megszerzett tudásommal kellene leírnom, azt mondhatnám, olyan volt, mintha az a képlékeny nemesfémötvözet egyenesen az öntőformából jött volna ki. Thomas bácsinak volt kocsija, és nem szeretett tömegközlekedési eszközön utazni, azt mondta, fárasztó. De addig rágtam a fülét, míg belement. Emlékszem a villanymotor zúgására és az óriásplakátokra. Lejöttem egy dombon, ahol a házak olyanok voltak, mint valami dobozok, bennük kivágott formák, amelyek fészkeket, odúkat, gyökereket sugalltak. Onnan gyalog mentem haza, de a részletekre nem emlékszem. Akkor éjjel azt álmodtam, hogy felnyitom a villamos padlóján a csapóajtót, és lemászom az elektromos motor belsejébe. Találtam ott egy szerszámosládát, a ládában egy 777 elemes szettet és egy halom pici vörös zászlót, amiket falitérképre lehet felszurkálni.

Thomas bácsi autójáról álmodozva arra gondoltam, hogy egy szép nap vezetni fogom. Az Audi Quattrónak nagyon bonyolult műszerfala volt. Egyszer megengedte, hogy az ölében ülve én kormányozzak. De nem tekertem el a kormányt. Rátettem a fejem, és tanulmányoztam a műszerfal jelzőfényeit és gombjait. Nagyon ritkán vitt el autózni vele, legtöbbször a klasszikus, szögletes fekete Mercit használta, de azt nem szerettem, úgy éreztem, elveszek benne. Ha magával vitt, a hátsó ülésen kellett ülnöm. A Mercedesben feltérdeltem, hogy lássam a tájat. Az emeletes házakat, az U-bahn oszlopait, a végtelen, nyílegyenes sugárutat. Az Audiban felálltam, és a válla fölött tanulmányoztam a műszerfalat, amíg rám nem förmedt, hogy üljek le. Egyáltalán nem voltam elégedett.

Egyszer izgatottan vártam, hogy elaludjon, ahogy rendszerint szokott délután, alig félórával azután, hogy mindketten szertartásosan elhelyezkedtünk a puha kanapén a tévé előtt. A távirányító sebességének fokozatos csökkenése után öt perc egy unalmas csatornán, ahol egy állóképen két vagy több férfi diskurált egy dús hajú szőke, fényes ajkú csajjal. Vártam a horkolására. Csak erre a megerősítésre volt szükségem. A távirányító nyomogatásába hamar beleuntam. Ugyanolyan hamar beleuntam a szekrények tartalmába is: kristályok, gyógyszerek, egy üveg whisky, abba belekóstoltam. Majdnem hanyatt estem, úgy megégette a torkomat. Néha kimentem az udvarra, és elbújtam az élősövény mögött, hogy meglessem a szomszédok udvarát. Abban az órában nem sok minden történt. A németek gyerekei a tengerparton vagy a hegyekben nyaraltak. Úgyhogy visszamentem a házba, és rajzfilmeket vagy videóklipeket néztem, amíg a bácsikám föl nem ébredt.

Miután horkolni kezdett, majdnem bármit csinálhattam, sohasem ébredt föl a zajra. Azon a délutánon halkan kinyitottam a ruhásszekrény tolóajtaját, ahol a zakói voltak, és annak a zsebéből, amelyet aznap viselt, kivettem a slusszkulcsot. Egy darabig beértem annyival, hogy a műszerfalban gyönyörködjem anélkül, hogy bármihez hozzányúlnék. Aztán meghúztam azt a kart, amely olyan kellemesen kattogott. Sikerült bekapcsolnom a reflektort. Klassz volt a sötét garázsban bekapcsolt reflektorral ülni. Elképzeltem, hogy éjszaka az úton száguldok. Pontosabban egy kivilágított alagútban, amilyet a bácsikám tévéjében láttam. Egy idő múlva úgy éreztem, nem lehet teljes az élmény, ha nem kapcsolom be a rádiót is. Őrületesen vert a szívem, de végül csak megnyomtam a fekete gombot. Felharsant a trombita és a szintetizátor, olyan hangerővel, hogy felugrottam a vezetőülésen. Gyorsan kikapcsoltam a rádiót, kihúztam az indítókulcsot, és már éppen be akartam csukni az ajtót, amikor észrevettem Thomas bácsit a garázs előterébe vezető ajtóban. Még sohasem láttam olyan dühösnek. Szikrázott a szeme a garázs félhomályában, és a vörhenyes bajusza ijesztően világított. Végül megúsztam egy taslival, miután visszavette a slusszkulcsot.

Egy hétig szóba sem állt velem. Halálosan szégyelltem magam, biztos voltam benne, hogy apámnak is elmondja, mit tettem, mindennap lélegzet-visszafojtva figyeltem, ha valakit felhívott telefonon. Csak akkor nyugodtam meg, amikor meggyőződtem róla, hogy nem a szüleimmel beszél. És ugyanígy frászt kaptam, valahányszor megszólalt a telefon. Hogy hátha az apám. Az a gyönyörű, karcsú, billentyűs telefon az ellenségem lett. Aztán egy szép nap jókedvűen jött haza a délelőtti kocsikázásból, és azt mondta, hogy menjek vele. Lementünk a garázsba. Kinyitotta a kocsiajtót, aztán a hónom alá nyúlt, és beültetett a vezetőülésre. Bedugta a slusszkulcsot, és kigyulladtak a műszerfal fényei. Szólt a rádió is, mert nem volt kikapcsolva. Azt mondta, addig játszhatok, ameddig akarok, csak ne nyúljak a sebváltóhoz és a pedálokhoz. Életem egyik legszuperebb napja volt.

Sohasem tudtam, hová megy és mit csinál, elég titokzatos alak volt. Apám mesélte, hogy fiatalkorában volt egy komoly kapcsolata, de rosszul végződött, a részleteket ő sem ismerte, csúnya történet volt, valószínűleg veszekedésekkel és bonyodalmakkal, és azután az élete a család számára ismeretlen terület lett, voltak feltételezéseik, de sohasem gondolták végig a fantáziahiány vagy az elhunyt iránti tisztelet miatt. Annak ellenére, hogy nekem úgy tűnt, a Thomas bácsi emlegetése utáni hallgatásba mindig némi szemrehányás vegyült. A bácsikám csupán kétszer hívta meg a szüleimet Németországba, és mindkét alkalommal hamar rájuk unt, legalábbis apámtól így tudom. Majdnem minden nyáron hazajött Romániába, de nem nálunk lakott, hanem felment a hegyekbe, ott bérbe vett egy nyaralót, aztán két hét múlva megjelent nálunk, és vitt magával Németországba.

Kamaszkoromban már nem hívott meg, zűrös időszaka lehetett, jóformán semmit sem tudtunk róla, de néha egy képeslap mellett a borítékban küldött pár száz márkát a szüleimnek. Később aztán elhalványult ez az autóvezetős álmom, elvesztettem az érdeklődésemet az autók elektronikája iránt, és az IT-ipar robbanásával belevetettem magam a piacra dobott termékek örvényébe. Az autók és műszerek iránti rajongásom kütyük iránti rajongássá alakult. Néha, ha hagynak néhány órát elidőzni egy új kütyü felfedezésével, hasonló örömöt érzek, mint azon a délutánon Thomas bácsi garázsában.

Kamaszkoromban a legmerészebb tetteimet többnyire az a késleltetett reflexió kísérte, hogy minden Németországban történik velem. Csókolóztam egy lánnyal, és úgy éreztem, az ajka Haribo-ízű. Elmentünk fürödni a barátaimmal, és a motor zúgása az Audi Quattrót juttatta eszembe. Huszonegy éves voltam, amikor Thomas bácsi meghalt. Gyorsan végzett vele a rák. Akkoriban úgy próbáltam elhárítani saját igényeimet, hogy úgy tettem, mintha egyetemre járnék. Már másodéven elfogyott a türelmem. Abban az intézményben az oktatás néhány nap lelkiismeretes óralátogatás után képes volt a teljes kétségbeesésbe és kiábrándulásba hajszolni. Ezt az állapotot éltem át folyamatosan, hol intenzívebben, hol kevésbé, onnantól fogva, hogy megismerkedhettem a felsőoktatással. Az első évben le lettek nyomva a torkomon az egyes változók közötti lapos összefüggések. Feladtam. Következő évben megpróbáltam az emberi természetről tanulni. A népesség mozgásai és törekvései, különös tekintettel az egyénekre, élettelen teóriákban kibontva. Az élet real-time impulzusaitól gondosan megtisztított anyagok. Amikor valójában még feltérképezetlen területeket akartam tanulmányozni, amelyek az állatiasság és istenség metszéspontján helyezkednek el, de amelyeket eddig figyelmen kívül hagytak, még nem tártak fel. Azt hiszem, depressziós voltam. Sehol sem találtam, amit kerestem. A tanárok is nagyon lankasztóan hatottak rám.

A végrendelet szerint a nagybátyám vagyonának felét én örököltem. Apám hosszan vizsgált, miután közölte velem a hírt. A tekintete egyfajta gyanakvó neheztelésről árulkodott. Honnan ekkora bizalom? Mit láthatott benned? Apám a Németországba költözést eleve elvetette, azt mondta, hogy az ő korában már nem volna képes Nyugaton mindent elölről kezdeni. Anyám egypárszor a szemére vetette, hogy túl kényelmes, és meg kellene próbálnia. Kár elszalasztani egy ilyen lehetőséget, és mi van, ha senkit sem ismersz ott, hiszen örök életedben nagyon kitartó voltál. De nem sikerült rábírnia. Én sem akartam elköltözni. Itt voltak mind a barátaim, és a nyelvet sem tudtam tisztességesen. A bácsikám magányos volt, nemigen voltak barátai, velem pedig románul beszélt. Apám eladta a németországi javakat és a kocsikat. A saját részéből nyitott egy számítógép-javító szervizt, én a saját részemet bankba tettem, és a kamataiból béreltem egy garzonlakást.

A pénz újabb lökést adott. Elhatároztam, hogy filmrendezést tanulok. Miután ezt a szakaszt is felégettem, Thomas bácsi vagyonának egy részével beszálltam a hekker új üzletébe. Olyan alkalmazást akart létrehozni, amivel online lehet a vendéglőkben helyet foglalni. Szakemberekkel és egy jó webdizájnerrel konzultált a szoftverfejlesztéshez. Romániában egyre több vendéglő tartott igényt az ilyen helyfoglalásos adatbázisra. Az alkalmazás futótűzként terjedt a gurmanok és hipszterek körében. Azóta valahányszor érintjük ezt a témát, valamelyikünknek muszáj elsütnie a viccet, hogy a hekker soha nem szerette igazán az alkalmazását, hiszen amióta piacra került a termék, azóta se hízott semmit.

A befektetésből nyert pénzből vettem ezt a házat. A régi bútorok egy részén túladtam. Akkoriban volt egy paranoiás dílerem, akire pár havonta rájött, hogy meg akar szabadulni minden cuccától, és inkább eltűnne egy időre. Egy nap a dílerem paranoiája riasztó méreteket öltött, és ennek következtében sokat esett a cucc ára. Olyan ajánlattal állt elő, hogy nem utasíthattam vissza. Azon az estén elhívtam az összes barátomat a lakásomra. Azóta a nappalimat mindenféle emberek látogatják. A drogosok mecénása lettem. Mindenki tudja, hogy a piaci ár alatt adom, mivel van elég pénzem, de nem mindenki jut be a nappalimba, mert megrostáljuk őket.

Tartalom

Tiszta bemetszés a valóságba

Hogyan szerezzünk pénzt fűre

Barbár rajtaütések

A kerekes házikó

Kazetta

A 7-es Tűzcsap

Journey

Babilon leggazdagabb embere

Munchies

Ka hehena

Rendező, rendezőasszisztens

I had a guidance counselor who made me take an aptitude test and told me I should be a bricklayer

Látogatás a szeretetotthonba

Maroknyi magányos egyén próbál egyfajta egészet alkotni

A Vörös Sárkány

Totth Benedek: A baszódásról

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0