A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tess Gerritsen: The Summer Guests

Published by Thomas & Mercer, Seattle, 2025

Első kiadás

Fordította

Sziklai István

Text copyright © 2025 by Tess Gerritsen

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Sziklai István, 2025

Minden jog fenntartva.

Borítóterv © Jarrod Taylor

Szerzőfotó © Josh Gerritsen

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-721-4

A regény fikció. A nevek, szereplők, szervezetek, helyek, események a szerző képzeletének teremtményei. Bármely hasonlóság valós személyekkel, történésekkel pusztán a véletlen műve.

Jacobnak

1. FEJEZET

Purity, Maine, 1972

Élete utolsó napján Randy Pelletier purityi rendőr egy csésze kávét és egy áfonyás muffint rendelt a Marigold kávézóban.

Mindig ezt rendelte, miután véget ért az éjszakai műszak, így jutalmazta magát a járőrkocsiban töltött magányos órákért, védelmezve a város utcáit és mellékutcáit a részeg sofőröktől, a gyorshajtó turistáktól és az időnként megjelenő veszett mosómedvéktől. Szokásos sarokasztalához ült az ablak mellé, ahol élvezhette a reggeli nap melegét, miközben szemmel tartotta a Main Streeten zajló eseményeket. Egy jó zsaru ébersége sosem lankad, még szolgálaton kívül sem. Ugyanilyen fontos volt, hogy a kávézó előtt elhaladók az ablakon benézve lássák, amint figyelemmel kíséri a történéseket. Így, ha bármilyen probléma adódott, a lakosok tudták, hol találják a helyi seriffet: a Marigoldban, az ablak melletti asztalnál.

– Tölthetek még? – lépett az asztalhoz a pincérnő.

– Igen, Carla.

– Milyen volt az éjszaka? – kérdezte Carla, miközben a szokásos erős feketével megtöltötte a csészét.

– Elég csendes.

A nő nevetett.

– És mi így szeretjük!

– Az már biztos.

– Hozhatok még muffint? Most vettem ki a sütőből egy adagot.

Pelletier vastagodó derekának biztosan nem tesz jót, de éhes volt, ezért nem tiltakozott. Ki képes nemet mondani a várost pletykákkal és péksütivel ellátó Carlának? A nő visszament a konyhába, Randy pedig fogta a friss Purity Weeklyt, és átfutotta a címlapon kiemelt főbb híreket: „A nyári foglalások rekordot döntöttek…” „Fekete medvét láttak az Oak Streeten…” „Autóbalesetben megsérült két ember, kórházba szállították őket.” A harmadik oldalra, a helyi rendőrségi hírekhez lapozott. Nem mintha újat mondott volna, hiszen már részletesen ismerte az elmúlt hét minden közlekedési szabálysértését és vészhívását.

Cory, James, Boston, Massachusetts: sebességtúllépés.

Simpson, Richard, Purity, Maine: lejárt forgalmi engedély.

Allen, Jonathan, Augusta, Massachusetts: alkoholfogyasztás közterületen.

Wiedemann, Scott, Albany, New York: vizelés közterületen.

Mindent összevetve tipikus júliusi hét volt, amikor a város lakosságát a nyaralni érkező, gátlásaikat otthon hagyó és gyakran részeg turisták alkották. Minden nyáron megszállták Maine-t Massachusettsből, New Yorkból és máshonnan, menekülve a városi hőség és bűz elől. Randy feladata volt megakadályozni, hogy kárt tegyenek magukban vagy másokban, majd hazaküldte őket, remélhetőleg kissé könnyebb pénztárcával.

Csilingelt az ajtócsengő. Randy felnézett és látta, hogy két idegen lép a Marigoldba. Egyikük sem helybéli. Mindketten fekete bőrdzsekit viseltek, pedig odakint közel huszonegy fok volt. Megálltak az ajtóban, és körülnéztek, mintha felmérnék a terepet. Amikor meglátták Randyt, megdermedtek.

Ez a helyzet, uraim. A rendőrség figyel.

– Asztalt szeretnétek, srácok? – kérdezte Carla. Legyen a betérő akár nyolcvanéves, Carla akkor is srácnak hívta, és nem fogta vissza magát, hogy rásózzon bármelyik férfi fenekére, ha rosszalkodott.

– Öö, igen – bökte ki végül az egyik férfi.

Randy figyelte, ahogy Carla néhány asztallal odébb ülteti le őket, elég közel, hogy a látóterében legyenek. Mindketten felvettek egy-egy étlapot, és olyan elmélyülten tanulmányozták a reggeli kínálatot, mintha kerülni akarnák Randy tekintetét. Emiatt Randy úgy gondolta, hogy alaposabban meg kell néznie ezt a kettőt. Általában hangoskodó tinédzserekkel és részeg sofőrökkel volt dolga, de tudta, hogy néha a kisvárosokban is előfordulnak nagy bajok, és szerette azt hinni, hogy készen áll az ilyesmi kezelésére. El is képzelte a Purity Weekly szalagcímét. Nem is, inkább a Boston Globe-ét:

A MAINE-I RENDŐR EGYEDÜL FOGTA EL A KÖRÖZÖTT PÁROST.

Nem tudta, hogy van-e náluk fegyver, de nem árt felkészülni, ezért nesztelenül kinyitotta a pisztolytáskáját. Még mindig az étlapot nézték, ami egyetlen oldal volt, és a bundás kenyérnél és a tükörtojásnál nem kínált egzotikusabb ételt. Ez volt a következő jel, hogy valami nem stimmel ezzel a párossal.

Az alacsonyabb férfi felnézett. Csak egy pillantást vetett Randyre, de találkozott a tekintetük. Randy a szeme sarkából látta, hogy Carla visszamegy az asztalukhoz a kávéskannával. Aztán a Main Streeten felbőgött egy autó motorja.

Annyira a két férfira koncentrált, hogy nem vette észre az ablak előtt elsuhanó fehér furgont.

Majd csikorgást hallott, a fémnek ütköző fém idegborzoló csikorgását, és az ablak felé fordult. Azt látta, hogy az utcát üvegdarabok borítják, és… Édes Jézus, az ott egy test?

– Ó, istenem! – kiáltotta Carla, aki a kávéskannát szorongatva kibámult az ablakon.

Randy felugrott, és kirohant a Marigoldból. Az első test csak néhány méterre feküdt egyre terjedő vértócsában. Férfi volt, a gerince groteszkül kicsavarodott, úgy festett, mintha szétszedték volna, hogy aztán rosszul rakják össze: a lábfeje hátrafelé állt. Az utca túloldalán hevert egy másik test, egy nőé; rózsaszín blúza elszakadt, és egyik nagy melle mindenki számára láthatóan, szemérmetlenül kibuggyant. Randy elkapta a tekintetét a testekről, és végignézett az utcán, arra, ahonnan dudálás hallatszott. Ott egy harmadik test hevert – egy másik nőé, akinek a mellkasa szinte teljesen összeroncsolódott, és narancsok meg almák gurultak ki a bevásárlózacskójából.

Az utca végén állt a fehér furgon, orra az ott parkoló kék szedán oldalába fúródott.

Olyan volt, mint egy lassított felvétel. Kezüket a szájukra szorító, elszörnyedt járókelők mellett ment el, ott hagyva a két bőrdzsekis férfit, akik őt követve léptek ki a kávézóból, és most rémülten, tátott szájjal álltak. A vérfürdő megdermedt képkockájában, a törött üvegek között és a véres járdán csak Randy mozgott. Ahogy közelebb ért a balesetet szenvedett járművekhez, meglátta a fehér furgonon a TARKIN ASZTALOSMUNKA feliratot. Ismerte ezt a furgont. Ismerte a sofőrt. Fekete füst dőlt a motorházból, ami további katasztrófát jelzett.

A vezetőoldali ablakon át látta, hogy Sam Tarkin arccal a kormányra borult.

Randy kinyitotta az ajtót. Nem látott vért, sem sérülést, de Sam nyögdécselt és remegett. Átnyúlt a férfi előtt, és kikapcsolta a biztonsági övet.

– Ki kell szállnod! – kiáltotta. – Sam? Sam!

Ekkor Sam felkapta a fejét, és Randy egy olyan férfi arcába nézett, aki úgy festett, mint Sam Tarkin: Sam sötét haja, Sam szögletes arca az övé volt, de a szeme… Mi baja a szemének? A pupillája kitágult, fekete volt, mint egy-egy feneketlen tó. Egy földönkívülinek lehet ilyen szeme. Nem: ez az izzadó, remegő lény valaki másnak tűnt. Valami másnak.

Randy az autóból gomolygó fekete füstre nézett. Most azonnal ki kell hoznia onnan. Megragadta Sam karját, és megrántotta.

– Tűnj innen! – ordított rá Sam. – El innen! – Randy felé kapott, körmei a rendőr húsába mélyedtek.

Randy arcát lüktető fájdalom járta át. Hátraugrott; érezte, amint a vér lecsorog az arcán. Mi a fene van veled, ember? Dühbe gurult, kirángatta Samet a furgonból, és mindketten a járdára zuhantak. Sam még akkor is küzdött, vadul csapkodott. Randy kétségbeesetten igyekezett megfékezni, két kézzel megragadta Sam torkát, és megszorította. Olyan erősen, hogy Sam szeme kidülledt, az arca ijesztően ellilult.

– Hagyd abba! – kiáltotta Randy. – Nyugi!

Nem érezte, hogy Sam a derekához kap – a pisztolytáskához, melyet korábban kinyitott. És ekkor a saját fegyverének csöve meredt rá.

– Ne csináld! – kiáltotta. – Sam, ne csináld!

De nem Sam Tarkin nézett vissza rá.

Nem Sam Tarkin húzta meg a ravaszt.

2. FEJEZET

MAGGIE

Napjainkban

Tökéletes nyári este volt. Maggie és a barátai a piknikasztalnál ültek, martinit kortyolgattak, közben távcsövön figyelték, ahogy a füsti fecskék kék konfettikként keringtek a frissen kaszált mező felett. Mindenki ellazult, mindenki nevetett, és senki nem viselt fegyvert.

Bár Maggie az utóbbiban nem volt biztos. Csak feltételezte, hogy ma este egyikük sem érezte szükségét, hogy fegyvert hozzon magával, és tényleg, mi értelme lett volna? Mindannyian képesek voltak elszabadítani a poklot mindössze egyetlen üvegdarabbal, és e pillanatban mind törékeny martinispoharat tartottak a kezükben, miközben megvitatták a könyvklubjukban az e havi címet: a The Genius of Birdst. A könyvet Maggie választotta, ezért ma este ő volt a Martini Klub házigazdája. Így nevezték ezeket a kellemes, piálós összejöveteleket. A házigazda szerepe nem volt túl megterhelő, mert a vacsorákat felváltva szervezték, és Maggie elsődleges feladata kimerült abban, hogy kellő mennyiségű italválasztékot biztosítson – valójában ezeken az estéken ez volt a legfontosabb feladat. Ezúttal a kellő mennyiségű három különböző márkájú vodkát, kétféle gint, száraz vermutot, vörös- és fehérbort, vacsora után pedig malátawhisky-válogatást jelentett.

Csodálatosan meleg nap volt, ezért a gint, a vodkát, a vermutot és a jegesvödröt kivitték Maggie piknikasztalához, hogy onnan élvezzék a kilátást a dimbes-dombos mezőkre. Három évvel ezelőtt, amikor Maggie megérkezett Puritybe, ez a kilátás győzte meg, hogy megvegye a Szederfarmot, és végre letelepedjen. Itt valamelyest békére lelt. Nyáron friss tojást gyűjtött be a tojóitól, és eladta a helyi termelői piacon. Télen havat lapátolt, gondozta a frissen kikelt csibéket, és átnézte a vetőmag-katalógusokat.

De bármilyen évszakban jártak is, ezek az esték a barátaival rendületlenül folytatódtak. Évtizedek óta ismerte őket, még jóval azelőttről, hogy mindannyian a Maine állambeli Puritybe költöztek, ahol most meghúzták magukat a többi nyugdíjas között. Ahol az emberek nemigen kérdezősködtek arról, hogy korábban mit dolgoztak, és nem firtatták a titkaikat. Azokat a titkokat, melyeket csak egymással mertek megosztani.

Ma este Ingrid Slocum nevezte ki magát bárpultosnak, és máris a második kör martini keverésén szorgoskodott, a jégkockákat rázta a rozsdamentes koktélkeverőben. A vidám zörgésről Maggie-nek eszébe jutottak a Camp Pearyben, más néven a Farmon töltött napok, ahol ők négyen – Maggie, Declan, Ben és Ingrid – gyakornokokként összebarátkoztak. Maggie az arcukat nézte, és még most is a fiatalabb énjüket látta: a bikanyakú, izmos Ben Diamondot, aki pusztán a tekintetével megállásra késztette a támadókat. A sasszemű Ingrid Slocumot, aki mindig a leggyorsabban talált kiutat bármilyen bezárt helyiségből. És Declan Rose-t, a sármos diplomatafit, aki csupán a mosolyával elbűvölt bárkit. Négy évtizeddel később a hajuk már őszült – bár Ben kopaszra borotválta a fejét –, és az idő múlásával elkerülhetetlenül megjelentek a ráncok, a merev ízületek és néhány pluszkiló. De a Farm veteránjai még mindig a négy muskétás voltak, akiket nem rettentett meg az idő múlása, és készen álltak minden kihívásra.

Na meg egy jól kevert martinira.

– Kár, hogy kihalnak – mondta Declan, amikor a madarak elhúztak felettük. – Egy generáció múlva már nem lesznek füsti fecskék Maine-ben. – Átadta a távcsövét Bennek. – Tessék, ez jobb, mint a tiéd. Nézd meg őket!

A kopasz, szigorú tekintetű Ben nem volt nagy madárrajongó, és ez látszott is rajta.

– Ezt meg hol hallottad? Hogy a fecskék kihalnak?

– A múlt havi Purity Weeklyben olvastam. A Madárles rovatban.

– Te tényleg olvasod azt a rovatot?

– A madárles kiváló álca, ha meg akarsz figyelni valamit. Ha elkapnak, és blöffölnöd kell, jó, ha ismered az alapokat.

– Kér még valaki? – kérdezte Ingrid. – Lloyd mindjárt hozza az előételt, és az elég sós. Jól csúszik rá egy kis folyadék.

Ben felemelte a kezét.

– Hendrick’s gint kérek vermut nélkül. Máris kiszáradt a gigám, annyit beszéltünk a madarakról.

– Itt a harapnivaló! – jelentette be vidáman Ingrid férje, Lloyd, aki épp kilépett a házból kezében a tálcával, rajta nyársra húzott feta sajt és articsókaszív, pácolt gomba és papírvékony szalámiszeletek. – Csak mértékkel! – figyelmeztette őket. – Az olasz hústekercsem már melegszik a sütőben, és az tényleg megérdemli, hogy jó étvággyal egyétek.

Ingrid odanyújtott Bennek egy pohár frissen kevert martinit.

– Ha ez a pasas főz neked, hogyhogy nem vagy százharminc kiló? – kérdezte Ben.

– Önfegyelem kérdése – válaszolta Ingrid, és kezében az italával leült az egyik kerti székre.

– Akkor készen állunk, hogy megbeszéljük az e havi könyvet? – kérdezte Declan.

Ben felmordult.

– Ha muszáj.

– Szerintem a könyv zseniális. – Declan meglengette új Zeiss távcsövét. – Az adta az ötletet, hogy befektessek ebbe a szépségbe.

– Ez sokkal jobb könyv volt, mint az a nevetséges kémregény, amelyet a múlt hónapban olvastunk – fűzte hozzá Lloyd, és tekintélyes tömegét letette Ingrid mellé. – A regényírók soha nem találják el a lényeget.

– Kinek melyik volt a kedvenc fejezete? – kérdezte Declan.

– Nekem a verebekről szóló – felelte Maggie. – Imádom, hogy az emberek fittyet hánynak rájuk, mert közönségesnek és hétköznapinak tűnnek. Pedig a verebek igencsak elterjedtek szinte az egész világon.

Ben felhorkant.

– Most a madarakról beszélsz, vagy rólunk?

– Nos, vannak párhuzamok, nem gondolod? – nézett rá Ingrid. – A veréb a madárvilág titkos ügynöke. Nem feltűnő. Észrevehetetlen. Mindenhova bejut, de nem kelti fel a figyelmet.

– Várjatok csak! – szólt közbe Ben. – Lehet, hogy ez lesz az első alkalom? Hogy tényleg mind elolvastuk a könyvet?

Összenéztek.

– Ez elvileg egy könyvklub – jelentette ki Ingrid. – Még akkor is, ha valójában a martini miatt jövünk össze.

– Meg a vacsora miatt – fűzte hozzá Lloyd. – Talán már el is készült.

De senki sem mozdult. Kényelmes volt a kerti székekben ücsörögve kortyolgatni az italt, és a kilátásban gyönyörködni. Kolompolás hallatszott. Maggie tizennégy éves szomszédja, Callie, a kék overallos, vékony kislány, áthajtotta a kecskéit és a Jersey tehenét a mezőn, úton az istállóba. Odaintegetett nekik; mindnyájan visszaintegettek. A tücskök ciripeltek, a fecskék folytatták akrobatikus bemutatójukat, ide-oda repkedtek és le-lecsaptak.

Ingrid sóhajtott.

– Lehet ennél szebb az élet?

Nem. Nem lehet, gondolta Maggie. Ez egyike volt azoknak a ritka tökéletes pillanatoknak, amikor a vodka bizsergette a száját, és frissen kaszált széna illata terjengett a levegőben. És a mellette ülő kedves Declan mosolygott. Hatvannyolc évesen egykor fekete haja már jócskán megőszült, de az eltelt idő csak kiemelte markáns ír vonásait, melyeket Maggie most, életük őszén már kezdett értékelni.

Karrierje során folyton egyik válságból a másikba sodródott, soha nem tudta biztosan, mikor dől össze minden, ezért tisztában volt azzal, milyen mulandóak lehetnek az efféle pillanatok, amikor mindenki egészséges és biztonságban van, és nincs látható veszély. De a katasztrófa bármikor lecsaphatott bármelyikükre: autóbaleset, szívroham vagy gyanús folt képében a röntgenfelvételen. Még ezen a tökéletes estén is, a barátai körében, rossz érzés fogta el. Valami készül.

Csak azt nem tudta, mi.