Sharon Kendrick

Egy kis vakmerőség

Maisey Yates

Hercegnő a gyerekem!

Melanie Milburne

Válófélben Korfun

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Sharon Kendrick, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Cinderella in the Sicilian’s World

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

© Maisey Yates, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Crowned for My Royal Baby

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

© Melanie Milburne, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: The Return of Her Billionaire Husband

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: az ARANY JÚLIA 70. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN  978-615-108-064-1

- Kép: Shutterstock

Az Arany Júlia a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Sharon Kendrick

Egy kis vakmerőség

ELŐHANG

Salvatore di Luca tiszta kék tengerre nézett Szicília partjainál. Olyan nosztalgia kúszott a szívébe, amelyet éveken át tudatosan elfojtott. Fájdalom. Bánat. És a keserű felismerés, hogy soha nem szerette annyira ezt a gyönyörű szigetet, amennyire az megérdemelte volna.

De hogy is szerethette volna azt, amihez annyi fájdalmas emlék kötődik?

Ezen a szigeten nem volt semmije, és megtanulta, mit jelent az éhség. Azok az idők már régen elmúltak. Ma már semmire sem vágyott. Otthona most San Franciscóban volt, ahol egy pompás villában lakott. A világ minden táján voltak ingatlanjai, repülőgépei és egy egész autóparkja. Még egy folyó is a tulajdonában volt Izlandon, csak hogy horgászhasson benne, amikor kedve tartja. Nemzetközi ingatlancége sikereinek köszönhetően megengedhette magának, hogy a nyereség nagy részét a jótékonysági alapítványába csatornázza, melynek szegény gyerekeknek segített szerte a világon.

Salvatore kiváltságos, fényűző életet élt, amelyben nőkből sem volt hiány. Gyönyörű, okos, elegáns nők versengtek a kegyeiért. Nagyon keresett szerető és bálványozott agglegény volt, nem utolsósorban vonzó megjelenése, intellektusa és hatalmas vagyona miatt.

Egyetlen dolgot nem tudott nyújtani: szerelmet. A szerelem képességét már régen kitépték a szívéből. Ami végül minden kapcsolatát tönkretette – mert a nők vágytak rá, hogy szeresse őket. Még akkor is, ha ő már az elején kiterítette a kártyáit.

Elégedettnek kellett volna lennie az életével. Nem irigyelték-e a barátai és az ellenségei? Csak ne lett volna ez a felszín alatti fájdalmas üresség, amely soha nem hagyta el. Keserű élmények tették olyanná, amilyen ma volt, és az emberek gyakran hidegnek és érzéketlennek tartották. De mit érdekelte őt mások véleménye?

Elfordította tekintetét a csillogó tengerről, és intett a pincérnek. A temetésnek vége volt, és vele együtt a kellemetlen önvizsgálatnak is, amely elkerülhetetlennek tűnt egy ilyen esemény kapcsán.

Ideje volt visszatérni a mindennapi életbe.

1. FEJEZET

– Nicolina, mi a fenére készülsz?

A szavak tűként hatoltak Lina fülébe. Gyorsan felhúzott egy könnyű pamutblúzt, aztán megfordult, hogy szembenézzen anyja szemrehányó tekintetével, aki éppen akkor lépett be a hálószobájába. Természetesen kopogás nélkül…

– Gondoltam, kocsikázom egy kicsit – válaszolta Lina, miközben hosszú fekete sörényét próbálta hajgumival megzabolázni.

– Lifttel?

Lina azon tűnődött, vajon mitől sértődött meg ennyire az anyja.

– Hogy érted ezt?

Anyja tekintete megvetően pihent Lina egyszerű blúzán és a saját készítésű nadrágon, amelyet még a múlt héten varrt a régi varrógépén. Farmeranyagdarabokból, amelyeket a szabóműhelyben szedett össze. Ha az online divatmagazinokon múlott volna, amelyekből inspirációt merített, amikor csak ideje engedte, a nadrág rövidebb is lehetett volna. De minek mutasson annyit a lábából? Miért idegesítené feleslegesen az anyját, aki amúgy is állandóan szemrehányásokat tesz neki?

– Gyászolsz!

Lina legszívesebben azt mondta volna, hogy soha nem találkozott személyesen a nemrég elhunyt öregemberrel, és csak azért vett részt a temetésén, mert ez volt a szokás abban az apró szicíliai hegyi faluban, ahol egész életét töltötte. De tartózkodott ettől, mert nem akart veszekedni. Addig nem, amíg ilyen üresnek és sebezhetőnek érezte magát. És olyan okokból, amelyeket inkább nem akart megvizsgálni.

– A temetésnek vége, anya – mondta egyszerűen –, és a fő gyászoló már elment.

Salvatore di Luca, az elhunyt milliárdos keresztfia már kora reggel elhajtott. Lina komoran nézett a luxuslimuzin után abban a bizonyosságban, hogy soha többé nem látja a férfit. És azon tűnődött, miért zavarja ez ennyire.

Tudod te, miért. Valahányszor véletlenül rád nézett, úgy érezted, elevenebb vagy, mint valaha. Ez Luca különleges tehetsége: elolvasztja a nőket, ha csak egy pillantást vet rájuk azzal a titokzatos kék szemével.

Az alkalmi látogatásai a faluban olyasvalami voltak, amit a lány nagyon várt. Fénypontok sivár életében, amelyeket mostantól nélkülöznie kell. Innen jött ez az elveszettségérzés: mintha léggömb lenne, amelyből kieresztették a levegőt.

– Salvatore di Luca! – Anyja megvető hangja gyorsan kizökkentette gondolataiból. – Régebben legalább egy hétig maradt volna a falu iránti tiszteletből. De feltételezem, a hírnév és a vagyon fontosabb neki, mint a szicíliai gyökerei!

Mi értelme lett volna ellentmondani? Az anyjának úgyis mindig igaza volt. Korai özvegysége erkölcsi piedesztálra emelte, és az évek egyre jobban felerősítették keserű világszemléletét. Ezzel a keserűséggel párosulva zseniális tehetséget fejlesztett ki arra, hogy bűntudatot ébresszen egyetlen gyermekében. Folyamatosan azt az érzést keltette Linában, hogy valamilyen módon ő a felelős a szenvedéséért.

Hát nem volt ez a helyzet egyre elviselhetetlenebb? Lina felvette a sisakját, és mosolyra kényszerítette magát, amit anyja nem viszonzott.

– Sok minden történt mostanában, anya. Csak… szükségem van egy kis szünetre.

– Bárcsak újra huszonnyolc éves lennék! A te korodban nem volt időm panaszkodni, hogy fáradt vagyok. Túlságosan lefoglalt, hogy egyedül fenntartsam az üzletet! Túl fiatal vagy ahhoz, hogy szünetet tarts! És rengeteg munka vár rád.

Hát persze: munkából sosem volt hiány. Lina reggeltől estig gürcölt a kis szabóműhelyben, olcsó szoknyákat és ruhákat varrt, amelyeket később a sziget számos piacának egyikén árult. És az anyjától mindezért egyetlen köszönő szót sem kapott.

Azóta engedelmességre nevelték, amióta az eszét tudta. Még azelőtt, hogy az apja fiatalon meghalt, és magára hagyta, hogy elviselje az anyja haragját a világgal szemben. Beletörődött a sorsába, mert a falubeli lányok mindig is ezt tették. Keményen dolgoztak, engedelmeskedtek a szüleiknek, tisztességesen éltek, aztán egy napon férjhez mentek, és saját családjuk lett. A kör bezárult.

De Lina soha nem ment férjhez. Nem azért, mert nem voltak lehetőségei. Visszautasított két kérőt, akik gyér virágcsokrokkal közeledtek hozzá, és kéjsóvár pillantásokkal vizsgálták vonzó alakját. Nem, köszöni szépen! Inkább marad egyedül, mint hogy egy ilyen pasassal ossza meg az ágyat.

Ezt persze rossz szemmel nézték a hagyománytisztelő közösségben. Ha az ember egyetlen lány, és nem szül egy csomó unokát, azt nem könnyen bocsátják meg egy ilyen helyen. És bár Lina egyik esetben sem bánta meg a döntését, időnként mégis az volt az érzése, most már arra van ítélve, hogy élete hátralévő részét szabónőként töltse ebben a kis faluban.

Az elmúlt napok nagyon mozgalmasak voltak, különösen az asszonyoknak, akiknek hatalmas mennyiségű ételt kellett készíteniük a gyászolók számára. Paolo Cardinellit eltemették, s most az élet ment tovább a megszokott kerékvágásban. Lina hosszú, kopár utat látott maga előtt. Úgy érezte, csapdába esett: összezúzzák a mindennapok fáradalmai és az anyja véget nem érő ellenségeskedése.

Egyszerűen el kellett szabadulnia innen.

Nem volt terve. A legjobb barátnője a szomszédos hegyi faluban élt, és gyakran találkoztak egy kávéra. De a barátság megváltozott, mióta Rosa nemrég férjhez ment. Normális esetben eszébe sem jutott volna Linának, hogy egyedül utazzon a hegy lábánál fekvő divatos tengerparti üdülőhelyre, de ma úgy érezte, meg akarja szegni néhány önmagának hozott szabályát. Előkotorta szekrénye mélyéről a pénzt, amit az évek során félretett. Késztetést érzett, hogy kipróbáljon valami mást, valami újat.

Gyorsan a hátizsákjába gyömöszölte az úszódresszét, kitolta kis robogóját az utcára, felpattant rá, és kihajtott a faluból, porfelhőket keltve a száraz úton. Ügyesen kormányozta a motort a hajtűkanyarokban a tengerpart felé. A széllel az arcában hirtelen szabadnak és gondtalannak érezte magát. Megérezte a tenger illatát, mielőtt meglátta volna: a délutáni napfényben széles, kobaltkék szalag csillogott a távolban.

Mélyen beszívta a sós tengeri levegőt, ahogy közeledett az idilli szépségéről híres strandhoz. Egy hely, ahol az emberek sok pénzt fizettek azért, hogy napernyők alatt heverészhessenek, és jéghideg italokat szolgáljanak fel nekik. Olyan hely, amelyet normális esetben túl előkelőnek ítélt volna. De ma?

A szíve hevesen kalapált, amikor leparkolt a strandbár közelében. Ma annyira másképp érezte magát!

Határozottan sétált a bár felé, noha tisztában volt vele, mennyire kilóg a gazdag turisták tömegéből. De soha többé nem látja egyiküket sem, mit érdekli, hogy mit gondolnak? Leül a bárpult egyik magas székére, elfogyaszt egy jéghideg granitát, majd elindul a kedvenc kis eldugott öblébe, hogy zavartalanul ússzon egyet.

Elszántan levette a sisakját, kiszabadította hosszú fekete fürtjeit a hajgumiból, és megrázta őket, miközben a homokos deszkákon át a bárpulthoz közeledett.

Abban a pillanatban megpillantotta.

A térde azonnal megroggyant, forróság lövellt át a testén, ahogy a napellenző árnyékában ülő férfit bámulta, aki természetesen minden figyelmet magára vonzott. Szíve hevesen kalapált, nem tudta levenni róla a szemét.

Mert ő volt az.

Salvatore di Luca az egyik bárszéken ült, teljesen az okostelefonjára koncentrált, és úgy tűnt, észre sem veszi, hogy mindenki tekintete rászegeződik. De valószínűleg már hozzászokott. Hát nem ő állt a falu összes lakója figyelmének középpontjában attól a pillanattól kezdve, amióta limuzinjával és sofőrjével felhajtott Caltarina poros főutcáján, hogy részt vegyen keresztapja temetésén? És a helyi nők, bármilyen korúak is voltak, nem igazgatták-e önkéntelenül is a hajukat, és nem húzták-e hátra a vállukat, hogy magukra vonják a tekintetét?

Lina is ezt tette. Lenyűgözte a férfi elsöprő jelenléte. A tekintélyes megjelenés, a sűrű fekete haj és a ragyogó kék szemek.

Még mindig a fekete gyászruhát viselte, méretre szabott öltönyt, amely tökéletesen kiemelte atlétikus alakját. Bár a hőségre való tekintettel levette a zakóját és a nyakkendőjét, és kigombolta az inge felső két gombját, a vakító napsütésben mégis sötét, szinte fenyegető módon tűnt ki a lazán öltözött turisták tömegéből.

Lina tétovázott, tekintete homokos edzőcipőjére szegeződött. Nem kellene bemutatkoznia, és részvétet nyilvánítania, mert az illem ezt követeli? Másfelől viszont a férfi biztos nem emlékszik rá. Igen, Lina néha látta őt a nagybátyjánál tett látogatásai során, de soha nem beszélt vele. Mint a legtöbb ember a faluban, ő is csak messziről csodálta. Mint egy ragyogó csillagot, amely váratlanul leesett az égről…

Beszéljen hát vele, vagy hagyja békén szegényt? Majdnem mosoly suhant át az arcán. Szegénynek aztán végképp nem lehetne nevezni. Bár úgy tűnt, a falut sok tekintetben elfelejtette a világ, a nagy hatalmú mágnás legendás gazdagságának híre Caltarinába is eljutott.

Lina éppen úgy döntött, feltűnésmentesen távozik, amikor a férfi letette az okostelefonját, és felnézett. Egyenesen őrá. Lina pislogott, szinte kísértésbe esett, hogy megforduljon, és meggyőződjön róla, nem áll-e mögötte valaki, aki felkeltette az érdeklődését. Valaki a gazdagok és szépek közül, akik közé a férfi tartozik. De nem, a tekintete valóban rajta pihent. Tisztán és áthatóan.

Magával ragadó szépsége egy pillanatra teljesen kizökkentette Linát az egyensúlyából. Ezek a szemek! Ez a hihetetlenül kék szín! A falu asszonyai már akkor suttogtak a szemének bámulatos színéről, amikor keresztapja koporsóját a földbe helyezték. Ami talán kissé tiszteletlenül hangzott, de Lina nem hibáztathatta őket. Elvégre Salvatore di Luca mindannak a megtestesítője, amiről egy nő álmodik egy férfiban.

És most… Lina ismét pislogott. A férfi magához intette.

Ő tétovázott. Biztos összetéveszti valakivel. Titkon azonban buzgón remélte, hogy a férfi rá gondolt. Hogy odamehet hozzá, leülhet mellé, és egy délutánra elfelejtheti, hogy ő Lina Vitale, a szegény varrónő az elfeledett hegyi faluból. A nő, aki látja, hogy az élet egyre gyorsabban halad el mellette.

Salvatore fürkészve nézte a szélfútta, sötét hajú szépséget, és örült, hogy ez eltereli a figyelmét komor gondolatairól. Természetesen felismerte. Bár a temetésen csak egy volt a sok fekete ruhás nő közül, a természet megáldotta azokkal a bájos idomokkal, amelyeket minden férfinak meg kellett jegyeznie. Neki volt a legérzékibb szája is, amit valaha látott. Ez egyetlen férfinak sem kerülhette el a figyelmét.

Azon tűnődött, vajon a lány követte-e ide. Gyakran történt ilyen: a nők nyíltan üldözték, de ő nem tartozott azok közé a férfiak közé, akik ezt kihasználják. Inkább ő szeretett vadász lenni.

Ezt a szicíliai nőt itt, a tengerparti bár túloldalán világok választotta el azoktól a nőktől, akikkel általában randevúzott. Ennek ellenére felkeltette az érdeklődését. Még akkor is, ha egyszerű öltözékével és a hóna alatt lévő poros motorossisakkal bizonyosan nem illett erre a drága helyre. De fekete fürtjei, amelyek messze a hátáig értek, selymesen csillogtak, a nadrág pedig kiemelte kerekded csípőjét. A fehér blúz magas, feszes mellekre simult, hangsúlyozva természetes nőiességét.

Igen, Salvatore határozottan érdeklődött iránta. A nő egyike volt azoknak a meglehetősen régimódi szépségeknek, amelyekkel ritkán találkozott a rohanó transzatlanti életében vagy otthon, San Franciscóban. Többnyire celebnők társaságában mozgott, akiknek úgy tűnt, egyetlen céljuk az életben, hogy abnormálisan soványra éheztessék magukat.

Meghívja egy italra? Modortalanság lenne figyelmen kívül hagyni, különösen, hogy megadta keresztapjának a végtisztességet. Így hát magához intette. Meglepetésére láthatóan tétovázott, mielőtt lassan odament hozzá. Arca halványan kipirult, amikor a férfi felállt, hogy üdvözölje.

– Signor Di Luca – mondta idegesen –, nem akartam zavarni. Én… láttam a keresztapja temetésén.

Salvatorénak egy kicsit le kellett hajolnia, hogy értse, mert halkan beszélt, szelíd, dallamos hangon, amelyből annyi őszinte együttérzés áradt, hogy váratlanul meghatódott. Nem ez volt az első alkalom, hogy ez történt vele a nagybátyja halála óta, de nehezen tudta kezelni, mert az érzelmek nem igazán az ő világa. Ellenkezőleg: büszke volt arra, hogy mindig hideg fejjel tudott gondolkozni.

És ha józanul belegondolt, a halál megváltásként jött a beteg öregember számára. Mert bár mélységesen hálás volt neki a nagylelkűségéért, amiért megengedte neki, hogy elhagyja a hazáját, és megcsinálja a szerencséjét Amerikában, ő soha nem szerette. Senkit sem szeretett azóta, hogy anyja hideg szívvel visszautasította.

Miért küzdött hát a könnyeivel, és miért érezte azt a szúrást a szívében, amikor a keresztapja holtteste mellett állt? Honnan jött ez az érzés, hogy valami visszavonhatatlanul véget ért, ha nem is tudta pontosan, mi?

– Őszinte részvétem – mondta a gyönyörű, sötét hajú nő.

– Grazie. A hosszú betegsége után megtalálta a békét, amiért hálás vagyok.

Salvatore látta, hogy a lány idegesen harapdálja az alsó ajkát, és az elragadóan érzéki száj látványa olyan gondolatot ébresztett benne, amelynek egyszerűen nem tudott ellenállni.

– Randevúra jött? – érdeklődött lazán.

– Nem, nem, egyedül vagyok. Hirtelen ötlet volt… – Elhallgatott, mintha máris többet mondott volna, mint amit a férfi valószínűleg hallani akar.

– Akkor megiszik velem valamit? – A mellette lévő üres bárszékre mutatott. – Vagy talán helyteleníti, hogy itt ülök, és hallgatom a tenger morajlását, mikor még csak tegnap temettem el a keresztapámat?

A lány fekete fürtjei megcsillantak a napfényben, ahogy megrázta a fejét.

– Soha nem jutna ilyen eszembe. – Letette a sisakját a pultra, és felült a székre. – Az élet megy tovább. Ez a világ rendje.

– Sok szempontból megváltás volt neki a halál – mondta Salvatore, miközben a lány selymes, sötét szempillákkal keretezett szemébe nézett.

Pontosan olyan borostyánszínűek voltak, mint az az érett és drága bourbon, amelyet akkor kóstolt először, amikor Amerikába érkezett. Nagyon fiatal és nagyon dühös volt akkoriban. És valami ezekben a szemekben arra késztette, hogy beszéljen vele az öregemberről.

– Ugye tudja, hogy az elmúlt tíz évben kómában feküdt?

A lány bólintott.

– Igen. Az egyik barátom volt az egyik ápoló, akit maga vett fel mellé, signor Di Luca. Mi a faluban úgy gondoltuk, nagyszerű, hogy nem vitte el onnan, és nem tette be valamelyik ápolási központba a városban. Pedig maga idegen itt. És a faluban mindenki tudja, hogy rendszeresen látogatta, ami nem lehetett könnyű egy ilyen elfoglalt embernek. – Habozott. – Maga nagyon kedves.

Salvatore hökkenten megdermedt. Igen, gyakran dicsérték a vállalkozói érzékéért és a jövő trendjeinek megérzéséért. És igen, jelentős emberbarát, aki a pénze nagy részét a gyerekeket támogató alapítványába fekteti. De hogy a személyes kedvességéért emeljék ki? Ez tényleg újdonság.

Ahogy a lány igéző arcába nézett, valami megmozdult a szívében. Talán a felismerés, hogy teljesen egyedül maradt a világban?

Önkéntelenül megrázta a fejét, mintha ezzel lerázhatná a sötét gondolatokat. Igen, határozottan szüksége van egy kis figyelemelterelésre, és pontosan az ül mellette a helybeli szépség formájában. De vajon bölcs dolog-e itt ülni vele? Nem akarja elcsábítani… a fenébe is, semmiképp sem! Egyrészt egyáltalán nem az esete, másrészt pedig valószínűleg van egy maréknyi bosszúszomjas bátyja és nagybátyja, akik követelnék, hogy vegye feleségül, amint a közelébe kerül.

De a gondolat, hogy néhány ellazult órát töltsön a lány egyszerű társaságában, hirtelen hihetetlenül vonzónak tűnt. Ráadásul valahogy szomorúnak látszott… Igen, mintha az egész világ súlyát cipelné keskeny vállán! Az együttérzés teljesen ismeretlen hulláma sürgette, hogy döntsön.

– Siet?

Lina meghökkent. Jól hallotta? És mi az oka annak a félreérthetetlenül fájdalmas arckifejezésnek, amelyet futólag megpillantott a férfi arcán? Milyen furcsa néha az élet. Itt egy férfi, akinek látszólag mindene megvan, és mégis egy pillanatra szinte… elgyötörtnek tűnt.

Még mindig válaszra várt, és Lina rájött, hogy mi lenne a megfelelő válasz. Egy udvarias „köszönöm” és egy félreérthetetlen „nem”. Aztán a lehető leggyorsabban maga mögött hagyni a bárt és a furcsa hangulatú férfit. Elvégre Salvatore di Lucával semmi közös nincs bennük. Ösztönösen érezte, hogy a férfi veszélyes lehet rá. És melyik értelmes ember keresné önként a veszélyt?

De egy minden józan észnél erősebb valami fellázadt benne. Arra sarkallta, hogy éppen az ellenkezőjét tegye. Hát nem ezért jött a tengerhez, mert valami mást, újat akart megtapasztalni? És nem ez rá a legjobb alkalom?

Közel a férfihoz a teste nyugtalanító és rendkívül izgató módon reagált. A mellbimbói keményen nyomódtak át egyszerű fehér blúzának vékony anyagán, az öle mélye forrón lüktetett. Nyelt egyet. Erről áradoztak a barátnői… erről a vágyról, amit ő még soha nem tapasztalt?

– Nem, én… egyáltalán nem sietek.

– Akkor iszik velem egy pohár bort? – Kék szeme incselkedve villogott. – Elég idős már, nem?

– Alkoholt nem, köszönöm. Túl meleg van nekem. Egy granitát kérek.

– Granita… – ismételte Salvatore elgondolkodva. – Évek óta nem ettem.

Kettőt rendelt, és nem sokkal később eléjük került a tipikus szicíliai fagyasztott desszert, amely a citromos sörbethez hasonlított. Szívószállal és kanállal, kis, vastag serlegekben tálalták, amelyek a hőségben hamar bepárásodtak.

Néhány pillanatig ízlelgették, aztán a férfi újra a lányra fordította a figyelmét.

– Tisztában van vele, hogy magával szemben teljesen hátrányban vagyok? – mondta tettetett szemrehányással. – Úgy tűnik, maga pontosan tudja, ki vagyok, de én még a nevét se tudom.

Lina újabb kanállal evett a frissítőből. Az édes-savanyú, jeges citromíz csiklandozta az ajkát. Ez a granita jobb volt, mint bármelyik eddigi, és ma a tenger is sokkal kékebben csillogott, mint máskor.

– Nicolina Vitale. De a barátaim Linának szólítanak.

Salvatore szinte észrevétlenül habozott.

– És én hogy szólíthatom?

Ártalmatlan kérdés volt, amely hirtelen már nem is tűnt annyira ártalmatlannak, mert a férfi beszédes pillantása a hőség ellenére is megborzongatta Linát. Nem volt hozzászokva a flörtöléshez, de hirtelen nagyon könnyen ment neki. Olyan könnyedén és természetesen, mint a mosoly, melyet a férfira vetett, mintha mindennap jóképű milliárdosokkal társalogna.

– Szólíthat Linának – válaszolta rekedten.

Valami felvillant a férfi kék szemében.

– Szóval itt marad egy darabig, Lina Vitale? – kérdezte halkan. – Talán még az óvatosságot is félredobja, és velem ebédel?

Lina érezte, hogy arcába szökik a vér. Mit szólna most Rosa, ha látná? Rosa, aki mindig azzal cukkolja, hogy prűd vénlány…

– Miért ne? – válaszolta könnyedén, és ismét megkockáztatott egy félénk mosolyt.

2. FEJEZET

A délutáni nap már alacsonyan járt. Az emberek lassan visszatértek napozóágyaikhoz. A csillogó tenger előtt Lina egypár női turistát figyelt a napozóágyakon. Hűvösnek és nyugodtnak tűntek.

A strandbárban még mindig tombolt a hőség, vékony blúza a testéhez tapadt. Kényelmetlenül csúszkált a székén, és még mindig nem tudta elhinni, hogy egy világhírű ingatlanmágnással ebédel.

Vajon máris túl sokáig volt itt? Valószínűleg. Egy olyan ember, mint Salvatore di Luca, mostanra már biztos unatkozik egy egyszerű falusi lány társaságában. Talán jobb, ha ad neki menekülőutat.

Eltolta a tányérját, és ránézett. Már a férfi markáns vonásainak látványa is újra megdobogtatta a szívét.

– Azt hiszem, most már mennem kellene.

– Ez egyáltalán nem hangzik meggyőzően – válaszolta Salvatore szenvtelenül. – És alig nyúlt az ételhez.

Sajnos igaz volt. Lina bűntudatosan a tányérjára nézett. Szeretett enni, és úgy nevelték, hogy ne pazaroljon el semmit, főleg ne egy olyan drága ételt, mint ez. De valahogy mégis alig sikerült egyetlen falatot is lenyelnie. Mert Salvatore karizmatikus társaságában úgy érezte, mintha minden érzéke váratlanul kibontakozna. Mintha a szolid és tapasztalatlan Lina Vitale olyan nővé virágozna ki, akire nem ismert rá.

A férfi foglalt egy asztalt egy napernyő árnyékában, ahonnan akadálytalan kilátás nyílt a tengerre, és rábeszélte Linát, hogy vegye le a tornacipőjét és a zokniját, így meztelen lábujjai a meleg homokban játszadoztak. A kék tengert nézte, ahogy szelíden csobogott a parton, miközben egy sereg pincér szolgálta ki… Huszonnyolc éve alatt Lina még soha nem tapasztalt ilyen luxust, és rájött, hogy élvezi.

Félve, hogy valami rosszat tesz, gondosan figyelte Salvatorét az étkezés alatt, nehogy leégesse magát. De a férfi meglepte. Egyáltalán nem úgy viselkedett, ahogy azt egy milliárdostól várta volna, és nem rendelt homárt vagy osztrigát. Ehelyett feltűrte fehér selyemingének ujját, és egy dolgozó ember egészséges étvágyával megette nagyon is hagyományos ételét, a ricottával és paradicsomszósszal gratinált padlizsánt.

– Nem is láttam az étlapon – jegyezte meg Lina.

– Mert nincs rajta. De mindig elkészítik nekem, ha itt vagyok.

– Az anyukája mindig ezt főzte magának? – találgatott a lány.

Amennyire meg tudta állapítani, ez volt az egyetlen kínos pillanat az étkezés során, mert Salvatore arckifejezése hirtelen megmerevedett. A hangja pedig olyan jegesen csengett, mint a jégkockák az ásványvízben, amikor válaszolt:

– Nem. Az anyám nem szeretett főzni.

Lina legszívesebben visszavonta volna a szavait. Így nem volt más választása, a feszült légkört azzal lazította, hogy további kérdéseket tett fel neki az érdekes életéről. Salvatore jóindulatúan kitöltött néhány hézagot, melyet a falusi pletykák nyitva hagytak. Amerikában, ahogy mesélte, pincérként kezdte, és az esti iskolában digitális technológiát tanult. A munkaadója panasza, hogy milyen bonyolult a nemzetközi pénzátutalás, arra inspirálta, hogy kifejlesszen egy telefonos alkalmazást, amely zseniálisan egyszerű módon oldotta meg a problémát. És ezzel később egy vagyont keresett.

– Csak így? – kérdezte Lina elképedve.

– Csak így.

Ezután diverzifikálta üzleti érdekeltségeit, ingatlanokat és áruházakat vásárolt fel, és egy kis, exkluzív légitársaságot működtetett, amely gazdag utasokat repít oda-vissza a karibi szigetek között. Több pénzt keresett, mint amennyit egy ember száz élet alatt el tudna költeni, ezért a profit jelentős részét jótékonyságra fordítja.

Salvatorét azonban, úgy tűnt, jobban érdekli, hogy Lináról beszélgessenek, bár a lány nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy az érdeklődése kicsit olyan, mint egy állatkerti látogatóé egy különösen egzotikus faj iránt. Úgy nézhetett rá, mint a letűnt idők egy maradványára, miközben hallgatta, ahogy a munkájáról mesélt a kis családi szabóságban.

– Akkor még sosem járt külföldön? – vetette közbe hitetlenkedve.

– Egyszer majdnem. Tavaly úgy volt, hogy Floridába repülök az unokatestvérem esküvőjére, és az volt a terv, hogy ott maradok és dolgozom egy ideig, csak….

– Csak…?

– Anyám megbetegedett, és megkért, hogy ne menjek. Úgyhogy lemondtam róla.

– Tippelhetek? Egyből jobban lett.

Lina csodálkozva nézett rá.

– Igen. Honnan tudta?

A férfi gúnyosan felnevetett.

– Az emberi természet, más néven manipuláció. Nem kell zseninek lenni, hogy megértse az ember.

Mostanra elfogyott a kávé, az étkezésnek vége lett.

– Most már mennem kellene – mondta Lina ismét.

– Ez úgy hangzik, mintha nem akarna menni sehova. – Salvatore lazán felemelte az ujját, mire a pincér odasietett a számlával. – Van valami konkrét dolog, ami miatt vissza kell mennie?

Lina furcsán nyugtalan érzéssel nyúlt az asztal alá, hogy visszavegye az edzőcipőjét. Mit szólna, ha tudná, mi vár rá otthon? Nem a falusi élet szépített és kissé humoros változata, amit bemutatott neki, hanem az anyja megkeseredett arca. A halom szövet, mely arra vár, hogy Lina szoknyákat készítsen belőle, finom tervezői darabok olcsó másolatait. Végtelen órákat töltött egyedül a varrógép zúgása mellett, majd gyötrelmesen magányos esték következtek, amikor csak a templomi harangok zúgása törte meg a csendet.

Hirtelen minden olyan üresnek tűnt… és szomorúnak. Ezért nézett fel hirtelen dacosan és elszántan?

– Nem, igazából nincs. De persze vacsorára haza kell érnem.

– Természetesen. – Salvatore néhány bankjegyet tett a számlára. A tekintete kifürkészhetetlen volt, amikor ismét Linára nézett. Lazán eltette a tárcáját. – Rendben. Mit csinált volna ma délután, ha nem találkozunk?

– Igazából úszni akartam.

Salvatore tekintete végigvándorolt a napozóágyak sorain.

– Úszni? Itt?

Lina anélkül is tudta, hogy odanézett volna, hogy a legtöbb napozó olyan szűk bikinit visel, amilyet ő a maga dúsabb domborulataival soha nem merne felvenni. A hátizsákjába gyömöszölt fürdőruhára gondolt. Már a puszta gondolat, hogy ezen a nagyvilági strandon viselje! Valószínűleg rögtön elvinné a divatrendőrség.

– Nem, nem itt – mondta gyorsan. – Ez egy privát strand, csak a szálloda vendégei használhatják.

– Ó, emiatt ne aggódjon – nyugtatta meg a férfi egy olyan ember nyugalmával, aki előtt egyetlen ajtó sem zárult be. – Senki sem fogja megakadályozni, hogy itt ússzon.

Addig nem, amíg velem van, lógott kimondatlanul a levegőben. De Lina ennek ellenére megrázta a fejét.

– Nem, tényleg nem. – Ő maga is hallotta a pánikot a hangjában. – Tényleg nem akarok itt úszni.

A férfi elgondolkodva nézett rá.

– Nos, mit szólna hozzá, ha a villám medencéjében úszna, ha nem akar közönséget?

Lina nyelt egyet.

– Úgy érti… itt marad? Szicíliában?

– Csak ma éjszakára. A repülőm holnap visszavisz San Franciscóba.

– Nem akarok alkalmatlankodni.

– Ez nem alkalmatlankodás. A kocsim a bár mögött parkol.

– Akárcsak a robogóm.

– Szóval mi lenne, ha a sofőröm vezetné a robogóját, én meg elvinném kocsival a villámba? Ott úszhat, aztán hazaindulhat, amikor csak akar.

– Nem fog tiltakozni a sofőrje?

– Nem azért fizetem, hogy tiltakozzon, hanem hogy azt tegye, amit mondok neki.

A lány idegesen az ajkába harapott, és Salvatore azon tűnődött, vajon tisztában van-e vele, hogy ezzel mennyire felhívja a figyelmet az elragadóan érzéki szájára. Nem volt hozzászokva, hogy egy nő váratja a válasszal, de éppen ezért volt egy kis varázsa a dolognak.

– Rendben – felelte végül Lina. – Miért ne?

Miért ne? Nyilván nem tudja, hogy nem osztogat meghívókat minden arra járó falusi szépségnek. Egy kis hálát várt volna. Ingerült volt. Nem tudott kiigazodni ezen a nőn. És még mindig nem tudta pontosan, miért hívta meg. Talán el akarja csábítani?

Nem. Az egyéjszakás kalandok sosem voltak az ő világa, de még ha az is lenne, akkor sem egy apró hegyi faluból származó nőt választana, aki valószínűleg túl sokat remélne. Ő csak kedves akart lenni. És nem dicsérte meg Lina a kedvességéért?

Tartsd meg a cinizmusodat, és tedd boldoggá szegényt!

– Akkor jöjjön, menjünk.

Ahogy Lina várta, a sofőr nem volt túl lelkes, amikor a főnöke átadta neki a sisakot, és utasította, hogy vigye a robogót a villához, de nem tiltakozott.

Salvatore nyitva tartotta a lánynak a menő limuzin utasajtaját. Belesüppedt a puhán kárpitozott ülésbe, beszívta a puha bőr és a luxus illatát. A súlyos autó motorja halkan dorombolt, miközben a megszokott utakon haladtak, végül a hegy túloldalán egy magánútra kanyarodtak.

És Lina hirtelen egy teljesen más világban találta magát. Egy védett, elzárt világban, ahol gazdag turisták élhetik a „szicíliai álmot” sok pénzért. De Salvatore közelsége annyira idegessé tette, hogy nehezen tudott a számára új környezet idilli szépségére koncentrálni.

Ő egy milliárdos szívtipró, akire teljesen más élet vár a világ másik felén.

De a figyelmeztetés semmit sem ért a növekvő izgalom ellen. Amikor egy kovácsoltvas kapu két szárnya mintegy varázsütésre kinyílt előttük, Lina titokban a hátizsákjába nyúlt, és kikapcsolta a mobiltelefonját. Senki nem fogja elrontani a napját, főleg nem az anyja. Mert ez csak egyszeri alkalom, és ki fog élvezni minden pillanatot.

– Madonna! – suttogta hitetlenkedve, amikor a kapuk bezárultak az autó mögött, és megpillantotta a házat. – Álmodom?

Salvatore arcán mosoly suhant át.

– Tetszik?

– Igen. Ó, igen!

Lina kiszállt, és csodálattal nézett fel az impozáns villára. Magas pálmafák vették körül, amelyek ringatóztak a szelíd szellőben a ragyogó kék égbolt előtt. Antik terrakottacserepekben buja, színes virágok pompáztak, a távolban egy úszómedence csillogott hívogatóan a napfényben.

A ház árnyas bejáratában megjelent a házvezetőnő, egy éles szemű, feketébe öltözött nő, aki nem viszonozta Lina ideges üdvözlő mosolyát.

– Carla, hozatna kávét a medencéhez? – utasította Salvatore az idősebb nőt, aztán Lina felé fordult. – Jöjjön, megmutatom, hol öltözhet át.

A lány követte a parkszerű kerten át. Amikor a medencéhez értek, a festői, napsütötte táj látványa egy pillanatra elállította a lélegzetét. Rájött, hogy meglehetősen intim helyzetben találja magát egy olyan férfival, akit valójában nem is ismer… ennek ellenére nem érzett félelmet. Mélyen legbelül bízott a férfiban.

– Ott átöltözhetsz. – Salvatore egy kis épületre mutatott, amely úgy nézett ki, mint egy svájci faház. – Én is bemegyek, felveszek valami kényelmesebbet.

Lina örült, hogy magára hagyta, így volt ideje összeszedni magát. De a megkönnyebbülése elpárolgott a nagy tükör előtt, amikor levetkőzött.

Lina Vitale, az lehet, hogy szűz vagy, akinek halvány fogalma sincs a szexről, de ez nem jelenti azt, hogy nem tudod, mi fog történni, amikor találkoztok.

Előbányászta hátizsákjából az úszódresszét, felvette, és alaposan szemügyre vette magát a tükörben. Túl sok görbület egy unalmas kék fürdőruhában. Tulajdonképpen mit keres itt?

Tétován hagyta el a faházat. Úgy tűnt, Salvatore még nem jött vissza, de az egyik asztalon már ott állt egy tálca kávéval és keksszel. Lina egészen közel lépett a medence széléhez, és elegáns ugrással mélyen belemerült a kékesen csillogó vízbe, ami egy kicsit megnyugtatta az idegeit. Amikor visszatért a felszínre, és kirázta arcából fekete fürtjeit, meglátta Salvatorét: a medence szélén állt a napsütésben.

Te jóságos ég! Hát persze hogy fürdőnadrág van rajta. Azt hitte, a fekete öltönyében jön úszni? Ne bámuld már! Ússz még egy kicsit, aztán tűnj el innen! Menj vissza oda, ahová tartozol!

De nem mozdult, csak taposta a vizet, és felnézett a férfira… mert még soha nem látott ilyen szépet. Napbarnított, sportos teste ragyogott a napfényben. Lina önkéntelenül végigsimított nyelve hegyével az ajkán, és képtelen volt levenni róla a szemét. Az izmos felsőtest, a lapos has, a keskeny csípő, amelyre zavarba ejtően simul a fekete fürdőnadrág…

Nyelt egyet, és érezte, hogy elpirul. Gyorsan visszamerült a vízbe, és elúszott. Amikor elérte a medence sekélyebb végét, Salvatore már ott várta. Derékig érő vízben állt, bársonyos bőrén gyémántként csillogtak az apró vízcseppek. Annyira kívánta a férfit, hogy azt hitte, nem bírja elviselni.

És minden tapasztalatlansága ellenére tudta, hogy most csak egyvalami történhet.

Ha akarja.

Belenézett Salvatore szemébe, és újra megnyalta az ajkát.

Igen, akarja.

A férfi láthatóan megdermedt. Vajon kitalálta a gondolatait? Nem érdekelte. Úgy érezte, valami nála erősebb irányítja. Meg fog történni… a tapasztalatlansága és a kettejük közti nevetséges különbség ellenére.

Salvatore továbbra sem mozdult. De valahogy ezt is előre látta. Mert a férfi valójában nem akarja ezt, döbbent rá hirtelen.

Ó, dehogyisnem – fizikailag. De nem akar belekezdeni valamibe, amit később megbánhat. Nem akar felelősséget vállalni érte.

Lina viszont akarta. Meg kell tennie! Ezért aztán egészen közel ment Salvatoréhoz, lábujjhegyre állt, és mindkét kezét a vállára tette.

Aztán megcsókolta.

3. FEJEZET

Salvatore megpróbált helyesen cselekedni – vagyis egyáltalán nem reagálni. Még akkor sem, ha Lina a vállába mélyesztette az ujjait, és magas, feszes mellét a felsőtestéhez nyomta. Még akkor sem, ha olyan merevedése volt, hogy azt hitte, bármelyik pillanatban elsülhet. Összeszorult a torka, miközben igyekezett mozdulatlan maradni, és nem reagálni. De csaknem lehetetlen volt.

Mert jobban szerette volna megcsókolni Lina Vitalét, mint bármely nőt valaha.

Hiába győzködte magát, hogy nem az esete, nem segített. Volt valami olyan magával ragadóan eleven ebben a nőben… Azok az aranybarna szemek a sötét szempillákkal. Az a zabolátlan, fekete sörény, amely most nedves hullámokban göndörödött keskeny vállára és dús mellére. Már az idevezető úton is annyira elvonta figyelmét a közelsége, hogy alig tudott az útra koncentrálni. Hogy lehet ez?

Egy időre magára hagyta a medence mellett, hogy a hálószobája hűvösében magához térhessen. Úgy gondolta, egész jól sikerült. Egészen addig, amíg meg nem látta, hogy Lina sellőként bukkan elő a vízből, hasonlíthatatlanul szexin… Azonnal újra fellángolt benne a vágy. És most ez…

Nyelt egyet, mert tudta, hogy a lány gondot okozhat neki, minél előbb meg kell szabadulnia tőle. De minden nemes szándéka szertefoszlott, amikor Lina még közelebb bújt hozzá. Érezte, ahogy melleinek kemény bimbója átpréselődik a nedves fürdőruhán. És mégis sikerült visszafognia magát. Finoman a lány füléhez billentette a fejét, hogy súgjon neki valamit. Bár úgysem volt ott senki más, aki hallhatta volna. A házvezetőnőnek és a sofőrnek kimenőt adott a nap hátralévő részére, egyedül voltak.

Ez volt a tudat alatti, zseniális terve? Mellette a majdnem meztelen Lina Vitale, aki mindenre készen áll? Karnyújtásnyira a szex, minden józan fenntartása ellenére?

– Nem fogjuk megtenni – suttogta, bár áruló teste egészen mást mondott.

– Miért?

– Mert… – Felnézett, egyenesen a lány szemébe. Ismét érezte, hogy forró vágy gyűlik fel benne, és átkozta a gyengeségét. – Mert értelmetlen.

– Értelmetlen?

Salvatore bólintott. Észrevett néhány kijózanító dolgot a közös ebédjük alatt a tengerparton. Lina edzőcipője mindennek tűnt, csak nem újnak, a robogója szintúgy. A lány szegény – ő pedig nem hülye. A pletykalapok tele vannak azzal, milyen jó parti. De abban a versenyben, hogy ki viszi végül oltár elé, Lina Vitalénak esélye sincs. Le kell rombolnia az utolsó illúzióit is e tekintetben, mielőtt a dolgok tovább folytatódnának közöttük. Világosan meg kell mondania neki, hogy nincs semmiféle közös jövőjük.

– Holnap elutazom. De még ha nem is utaznék el, ez akkor se vezetne ez sehová, Lina, több okból sem. Túlságosan különbözőek vagyunk, tudod?

– Engem nem érdekelnek a különbségek! – mondta hevesen a lány.

A férfi nem volt hozzászokva ennyi őszinteséghez, váratlanul érte.

– Ha tényleg ezt akarod…

– Akarom!

– Ha teljesen biztos vagy benne – mondta nyomatékosan Salvatore –, akkor ez csak szex lesz. Egy éjszaka, semmi több. És pont ezért nem szabadna megtörténnie.

– De mi van, ha én… mi van, ha nem is akarok szexnél többet?

A jó és a rossz válasz egyszerre. Salvatore finoman végigsimított a lány karján az ujjbegyeivel, és érezte, hogy megborzong.

– Biztos vagy benne, hogy nem vár otthon egy barátod?

– Egészen biztos.

– Vagy egy rakás báty? – tette hozzá, csak félig tréfásan.

Lina arcán árnyék suhant át.

– Egyke vagyok.

Ez volt az a pillanat, amikor a férfi a karjába húzta és megcsókolta. Hallotta, ahogy felsóhajt a gyönyörtől, és még jobban magához szorította, mert hirtelen olyan csók lett ez, mint még soha. Lenyűgöző. Felvillanyozó.

Salvatore megdöbbent, amikor Lina becsúsztatta a nyelvét az ajka közé – teljesen gátlástalanul, és ezért leírhatatlanul erotikusan! És ahogy finoman ringatta a csípőjét… Megragadta a lány nedves fürtjeit, nem tudott elég közel kerülni hozzá, és addig csókolgatta, míg érezte, hogy a lába megadja magát. Csak ekkor engedte el az ajkát, amit a lány halk tiltakozással fogadott.

– Érinteni akarlak. Felfedezni a gyönyörű testedet. Így… – A férfi megfogta telt melleit, és megint érezte, hogy megborzong. – Tetszik?

– Igen – lihegte Lina.

Salvatore mosolyogva lecsúsztatta a fürdőruhát a derekáig, és egymás után lehajolt a mellbimbókhoz, hogy a szájával kényeztesse őket. Lina kéjesen felnyögött, ujjait a férfi sűrű hajába túrta, és öntudatlanul is hívogatóan felé tolta a csípőjét.

Salvatore olyan kemény volt, hogy legszívesebben helyben magáévá tette volna. Akarta őt, itt és most – a medence melletti napozóágyak egyikén, vagy akár a medencében… de nem volt nála óvszer, és nem lehet annyira bódult, hogy a nélkül is megtegye. Másrészt az erotikus varázs megtörhet, ha most magára hagyja a lányt, hogy gyorsan bemenjen a házba…

Ezért óvatosan eltolta magától, és gyengéden szájon csókolta.

– Nem hiszem, de sose lehet tudni, nem valami kukkolónak adunk-e elő remek műsort – mondta lazán. – Nem megyünk be?

– Mi… mi van az alkalmazottaiddal?

– Egyedül vagyunk, kimenőt kaptak.

Lina nem kérdezte, miért, csak visszahúzta az úszódresszét.

– Oké.

– Akkor menjünk. – A férfi kézen fogta, és elvezette a házhoz.

Lina hasában pillangóraj röpködött, ahogy követte Salvatorét a kertben. Bár a meleg délutáni nap gyorsan megszárította a bőrét, mégis megborzongott. Szorító érzés fogta el a torkát. Elment az esze? Talán. Mindenesetre megőrül ezért a férfiért! Elég volt csak ránéznie, nemhogy megérintenie, és máris elveszett.

A férfi megpróbálta lebeszélni. Világosan megmondta, hogy ez csak futó kaland lesz, de furcsamód őt ez nem érdekelte. És nem jobb ez így, mint ha hazudott volna?

Követte a férfit a nagy villába, teljesen megbékélve önmagával. Ki hibáztathatja, amiért ezt akarja? A haldokló apjának tett ígéretéhez hűen túl sokáig maradt az anyjával. Annyi éven át volt csapdában egy szeretet nélküli létben, elbújva a kis falujában, azzal az érzéssel, hogy az élet elsuhan mellette. Míg a barátnői régóta áradoztak a szexről, ő soha nem érzett ilyen vágyat… De most lehetősége nyílt rá, hogy maga tapasztalja meg. Végre rájöhet, mi olyan nagyszerű benne. Ki hibáztathatná ezért?

Salvatore csak egy pillanatra állt meg a fényűző előcsarnokban, hogy gyengéden szájon csókolja.

– Szívesen körbevezetnélek, de nem hiszem, hogy most tudnék erre koncentrálni… – Kérdőn nézett a lány szemébe. – Akkor menjünk fel egyenesen az emeletre? Nem gondoltad meg magad?

Lina megrázta a fejét.

– Nem – suttogta –, nem gondoltam meg magam.

A férfi arcán furcsa kifejezés suhant át, és a lány egy pillanatra attól tartott, meggondolta magát. De aztán határozottabban megragadta a kezét, és felhúzta maga mögött az impozáns, ívelt lépcsőn. A tetején türelmetlenül benyomott egy hatalmas ajtót, és egy elegáns hálószobába tessékelte Linát.

A lánynak nem volt ideje megcsodálni a szoba szépségét vagy a szicíliai táj lélegzetelállító látványát, mert Salvatore azonnal magához szorította, és félreérthetetlen vágya ugyanilyen féktelen szenvedélyt szabadított fel benne. A férfi két kezével kisöpörte fekete fürtjeit az arcából, aztán mélyen és intenzíven megcsókolta.

Mintha teljesen új dimenzió nyílt volna meg Lina előtt. Készségesen engedett a férfi nyelvének, s közben mindkét kezével egyre növekvő vágyakozással simogatta őt.

Nem telt el sok idő, Salvatore finoman eltolta magától.

– Vegyük le ezt. – Türelmetlenül lecsúsztatta a fürdőruháját. – Szeretnélek meztelenül látni.

Amikor a dressz a földre hullott, Linának nagyon szégyenkeznie kellett volna, mert még sohasem látta férfi meztelenül. Furcsa módon nem ez volt a helyzet. De melyik nő ne érezné magát szépnek és erősnek, ha egy ilyen klassz férfi ennyi csodálattal és vágyakozással néz rá?

Salvatore elfojtott egy velős szicíliai káromkodást, amit Lina nem nézett volna ki belőle, miközben némi nehézséggel levette szűk úszónadrágját. Lina csak ekkor fogta fel, mennyire felizgult, és önkéntelenül elpirult.

– Elpirultál? – kérdezte Salvatore évődve, és odalépett hozzá. – Mi az oka, signorina Vitale?

A lánynak a nyelve hegyén volt, hogy őszintén bevallja, még soha nem látott meztelen férfit, és főleg nem olyat, aki ennyire félreérthetetlenül be van indulva. De jobbnak látta hallgatni, mert akkor a férfi kitalálná, hogy még szűz. Nem akarta megkockáztatni, hogy rémülten visszakozzon, megparancsolja, hogy vegye fel a ruháit, és visszaküldje a falujába. Akkor frusztráltan és megalázva kellene hazamotoroznia, azzal a szörnyű érzéssel, hogy az utolsó pillanatban megfosztották élete első szexuális kielégülésétől.

Nem, ő tényleg akarja ezt!

– Nagyon… meleg volt kint a medencénél – válaszolta gyorsan.

– És mindjárt még melegebb lesz. – Salvatore halkan felnevetett. – Gyere ide, bella.

Figyelmeztetés nélkül felemelte, és a hatalmas, mennyezetes ágyhoz vitte.

Aztán simogatni kezdte az egész testét, hihetetlenül gyengéden és olyan csábítóan, hogy a lány valóban azt hitte, elolvad. Forró vágy nőtt az ágyéka mélyén, önkéntelenül Salvatore felé tolta a csípőjét, de a férfi még mindig nem érintette meg ott, ahol a legjobban vágyott rá.

– Salvatore – suttogta sürgetően.

– Igen? – A férfi izgató csókokkal borította a nyakát, lehelete melegen simogatta a bőrét. Aztán gyengéden a lába közé csúsztatta a kezét. – Ezt akarod?

– Igen… – Lina behunyta a szemét.

– És ezt? – Gyengéden megérintette.

– Igen!

A férfi halkan nevetve olyan leírhatatlanul erotikusan kezdte simogatni, amit Lina a legmerészebb álmaiban sem tudott volna elképzelni. Lihegve tolta magát az ujjaihoz, és feltartóztathatatlanul sodródott a beteljesülés felé. Hirtelen szabadesésbe került. A repülés izgalmas érzése volt. Úgy tűnt, teljesen feloldódik a férfi kezei alatt… hogy röviddel később teljesen más módon újjászülessen.

– Igen – biztatta Salvatore, miközben leplezetlen élvezettel figyelte, ahogy elélvez. – Az első pillanattól kezdve tudtam, milyen szenvedély lakozik benned.

Lina olyan vágyakozva suttogta a nevét, hogy a férfi ismét elégedetten felnevetett, és az éjjeliszekrényen lévő óvszerért nyúlt. Lina pedig a karjába fogadta, amikor ráfeküdt, és szenvedélyes csókkal kereste az ajkát, ami előrevetítette egyesülésüket.

– Annyira kívánlak, Lina. – Aztán azt suttogta: – Hihetetlenül jó érezni téged.

Ezeket a szavakat Lina mintha messziről hallotta volna, és teljesen elvarázsolták. Gyengéden megfogta a férfi arcát mindkét kezével.

A következő pillanatban a férfi elkezdett beléhatolni, de amikor megérezte az ellenállást, mozdulatlanná dermedt. Lina látta, hogy feldereng előtte az igazság. Szicíliaiul káromkodott, olyan hevesen, hogy a lány elpirul, ha nem lettek volna fontosabb dolgok a fejében. Félő volt, hogy az álma szertefoszlik, mielőtt még igazán elkezdődött volna.

– Még szűz vagy? – Ez inkább kijelentés volt, mint kérdés.

Lina némán bólintott.

– Miért nem mondtad el?

De Lina nem volt abban a hangulatban, hogy kérdésekre válaszoljon. Gondolkodás nélkül a férfi felé tolta magát, hogy mélyebben magába fogadja.

Salvatore ismét káromkodott, de ezúttal meggyőződés nélkül. Önkéntelenül mozogni kezdett a lányban, egyre gyorsabban egyre mélyebbre hatolt. Lina érezte, hogy az a leírhatatlan izgalom újra növekszik benne. Már a határán volt, hogy elveszítse az irányítást… de mielőtt felemelkedett volna a következő mennyei repülésre, Salvatore felkiáltott, és olyan erőteljesen elélvezett benne, hogy Lina megfeledkezett saját vágyáról.

A férfi a karjába süllyedt, hosszú ideig a zihálásuk volt az egyetlen hang a nagy szoba csendjében.

4. FEJEZET

Lina először azt hitte, egyedül van, mert olyan csend volt. Nem volt más hang, csak egy madár magányos rikoltása a távolban. Kinyitotta a szemét, álmosan elnyújtózott a gyűrött lepedőn, miközben rendkívüli erotikus emlékek kúsztak a tudatába. Aztán meglátta Salvatorét, egy sziluettet az ablak előtt a reggeli nap fényében. Sötét, távolságtartó, hihetetlenül szexi.

És teljesen fel volt öltözve.

Megérezhette, hogy a lány felébredt, mert felé fordult. Linának eszébe jutott, hogyan vallotta meg neki titkos álmait az éjszaka közepén, amikor csodásan kimerülten feküdtek egymás mellett. Hogy egy nap talán sikerül elszakadnia az anyjától, és valamit kezdenie az életével.

– Ébren vagy. – Megállapítás volt, nem kérdés.

– Igen – felelte Lina a lehető legártatlanabb hangon. Mintha nem lenne nagy ügy, ami kettejük közt történt.

Nem is volt az, bizonygatta magának bőszen. Elvesztette a szüzességét, semmi több. Túl sokáig tűnődött, vajon találkozik-e valaha olyan férfival, aki felébreszti benne a szenvedélyt, amelyről eddig csak olvasott. És most megtörtént. Ami jó – amíg nem kezd irreális elvárásokat építeni rá.

Egyéjszakás kaland volt, emlékeztette magát. Soha nem volt másként tervezve.

Így hát elmosolyodott.

– Úgy nézel ki, mint akit várnak valahol, akinek fontos dolga van. Kérlek, ne hagyd, hogy visszatartsalak.

Salvatore a szemébe nézett, bizonytalanul, mit válaszoljon. Ami teljesen szokatlan volt tőle, ahogy az ellentmondásos érzelmek is, amelyek megszállták. Egyrészt azt akarta mondani neki, hogy igen, várják. Minél messzebb innen – és tőle.

De ez egyenlő lenne azzal, hogy gyáván elfut. És ő nem gyáva, bár ezen a reggelen nehezen tud tisztán gondolkodni. Mert Lina még szűz volt.

Amit őszintén szólva sejtett, de a lány zseniálisan leplezte. Tapasztalatlansága ellenére csillapíthatatlannak tűnő vágyat ébresztett benne. Múlt éjjel néha tényleg úgy érezte, mintha a lány megbabonázta volna. Szerette az irányítást a hálószobában – mint az élete minden más területén is –, de ez az érintetlen falusi szépség átmenetileg megfosztotta ettől.

És ez egyáltalán nem tetszett neki.

– Minden rendben? – kérdezte semleges hangon.

– A legnagyobb rendben.

Salvatore a fejét csóválta.

– Én ezt nem értem. Miért ajándékoztad nekem a szüzességedet, Lina? Egy olyan férfinak, akit alig ismersz?

A lány felült, és hanyagul leengedte a lepedőt, felfedve magas, feszes melleit. Sötét fürtjei selymesen hullottak a rózsás bimbókra. Salvatore érezte, hogy heves vágy támad benne.

– Nem ajándékoztam neked – mondta Lina határozottan. – Ugyanúgy nem, ahogy te sem elvetted. Ez csak egy természetes aktus. A világ rendje, hogy úgy mondjam, és mindig és mindenhol megtörténik.

– De nyilván nem veled. Épp ezért aggódom, hogy elpazaroltad egy olyan emberre, mint én, aki csak futó kalandot keresett. Kikapcsolódást egy sor fárasztó nap után.

Salvatore felsóhajtott, miközben azon tűnődött, miért nem tette azt, amit az első alkalom után kellett volna: miért nem küldte vissza a lányt a kis hegyi falujába. Miért nem vitte haza még alkonyatkor, miután a lány felfrissítette magát, és lemosta vad szeretkezésük erotikus illatát. De Lina ránézett elragadó aranybarna szemével, és minden jó szándéka semmivé foszlott.

– Nem akarok elmenni. Azt akarom, hogy taníts – suttogta a lány.

– Mire akarod, hogy megtanítsalak?

– Mindenre a gyönyörről.

És ő megtette. Az ég bocsássa meg neki, de pontosan ezt tette. Talán az ártatlanság és a vágy e mámorító keveréke volt, ami teljesen elvette az eszét. Hogy a lány mennyire vágyott arra, hogy mindent megtanuljon, amivel örömet szerez neki.

– Nem fogsz hiányozni senkinek? – érdeklődött Salvatore. – Nem fog senki csodálkozni, miért nem mentél haza este?

Lina megrázta a fejét.

– Küldtem egy üzenetet a barátnőmnek, Rosának a szomszéd faluba, és megkértem, szóljon, hogy itt aludtam, ha anyám rátelefonál, hogy hol vagyok.

– No, akkor most jobb, ha lezuhanyozol. A robogódat felpakoltatom az egyik furgonra. Aztán kitehetlek a falud előtt, és nem kell végig motorral menned.