AMTAK E-KÖNYVEK

Babits Mihály

ÍRÓK KÉT HÁBORÚ KÖZT

Tanulmányok, kritikák

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-35-8

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Babits Mihály:

Írók két háború közt

Tartalom

Babits Mihály

ÍRÓK KÉT HÁBORÚ KÖZT

Babits Mihály:

Írók két háború közt

ELŐSZÓ

EGY TÖRTÉNETI REGÉNY 1920-BÓL

MAGYAR TUDÓS SZOMORÚ ÉVEKBEN

EGY FIATAL KÖLTŐ

MÁSIK FIATAL KÖLTŐ

EGY NAGY KÖLTŐ HALÁLA

A TESTVÉR-KÖLTŐ

DILETTÁNSOK

FEKETE KOLOSTOR

A SZERKESZTŐ TOLLA

A NYUGAT KÖLTŐJE

AZ ÍRÓK PATRÓNUSA

ILLYÉS GYULA VERSBEN ÉS PRÓZÁBAN

ÚJ NEMZEDÉK

IRODALMI CESTINO

NÉPIESSÉG

EGY MAI TÖRTÉNETÍRÓ

NÉPMESE ÉS REGÉNY

ERDÉLY

A NEMZEDÉKI KÉRDÉS VITÁJA

KOSZTOLÁNYI

KARINTHY

A SZEGEDI KÖLTŐ

AZ ERDÉLYI KÖLTŐ

PAJZZSAL ÉS DÁRDÁVAL

ELŐSZÓ

Mostanában nem sok újat tudok írni. Az a boldog szellemi feszültség, amit az irodalmi alkotás jelent, olyan nekem, mint a tilos paradicsom.

Mit csinál az író, ha újat nem írhat?

Körülnéz régebbi írásai között...

Rengeteg írásom van, cikkem és tanulmányom, ami könyvalakban még nem jelent meg. Többnyire írókortársaimról szóló kritikák, méltatások, vitacikkek.

Ezeket eddigi köteteimből tudatosan kizártam. Nyers időszerűségük nem is illett volna az elvi tartalmú kötetekbe. De féltem is könyvbe venni őket. Kortársi ítéleteinket oly könnyen megcsúfolja az idő! S ki jósolhatja meg, mit érdemes megőrizni a jövőnek? Az élő irodalom folyékony valami. Ami ma legfontosabbnak látszik, holnapra már elvesztheti a jelentőségét...

Most azonban már itt van a holnap. Pár év óta alig írtam ilyen időszerű irodalmi cikket, s ez a pár év elég volt arra, hogy a régieknek némi távlatot adjon. Pár év alatt sok minden kialakult. Kortársaim bevonultak a történelembe. A nemzedék, melynek születésénél asszisztáltam, szellemi életünk derékhadává lett. Az elvi harcok csatasorai nyíltan felállottak. A fiatal írók, kiknek első könyveikre figyeltem föl, elfoglalták helyeiket az irodalomban.

Újraolvasom cikkeimet e fejlemények világában. Úgy érzem, nem vesztették érvényüket. Egyenkint, s más tartalmú kötetekben szétszórva, talán keveset mondanának. De összegyűjtve, s együtt és egymást támogatva, nem tehetnek-e némi szolgálatot? Bizonnyal hozzájárulnak egy irodalmi korszak kibontakozásának megértéséhez. S ez éppen az a korszak melyben mai irodalmunk legtöbb problémája gyökerezik.

*

Másszóval az Ady utáni kor. Könyvemnek egyetlen darabja sincs mely Ady halálánál régebbről kelt volna, vagy Adynál idősebb íróról beszélne.

Nem mintha nem írtam volna kritikai cikkeket azelőtt is, és az öregebb kortársakról is. Bizonyos meglepetéssel fedezem föl például, hogy még Lévay Józsefről is írtam, aki ifjúságunk idején a költők nesztora volt. Írtam Gyulai Pálról és Beöthy Zsoltról éppúgy, mint Herczegről vagy Molnár Ferencről. Nem minden cikkemet feledtem el, mint a Lévayról szólót, (s némelyiket még sajnálom is, mert nem rossz írás). De ezek vagy kegyeletes nekrológok, vagy szenvedélyes leszámolások az előttünk járók eszményeivel és gyakorlatával. Mindkét esetben egyoldalúak s már csak a múlt emlékei. Elmúlt hangulatok és harcok emlékei. Nem volna értelme most újból kiadni őket.

Adyról magáról sem beszél ez a könyv, s Adyról szóló nagy tanulmányomat nem közlöm itt. Egyrészt azért mert régibb köteteimben már megjelent; másrészt nem is tartozik tárgyam keretébe. E könyv tárgya az ami Ady után új jött. Ma már megállapítható hogy az Ady utáni irodalom nem Adyból indult ki; inkább még reakció volt Ady ellen. Ady önmagában való beteljesülés, és nem kezdet. Az Ady-utánzók, mint erőtlen másodhajtások, hamar lefonnyadtak és eltűntek. Akik igazán túlélték Adyt, vagy utánajöttek s továbbvitték az irodalmat, más utakon jártak. Ady nagy történeti érdeme a fölszabaditás, a fölbátoritás. Ami azonban hatását illeti, úgy látszik, többet hatott bizonyos írók politikai eszmekörére és jelszavaíra, mint a vezető irodalom formáíra vagy irányaira.

Eszerint könyvem hősei részben az Ady-nemzedék megmaradt tagjai akik Ady halála után tovább éltek és írtak, részben azok az egymásután feltünedező fiatalabb írók akik közvetlenül a nyomukba hágtak. Mondjuk, összevissza két generáció. Azóta több is jött, ifjabbak s még ifjabbak; újabban divat lett minden csoportban új nemzedéket látni. Az irodalom korosztályok, sőt évjáratok szerint tagolódik... De ebben az időben én már nem írtam kritikákat. Különbenis ez a fiatalság még eléggé kialakulatlan. Mint a nagyonis ifjonti arcnak, nincsenek éles vonásai. Jobbára szelíd költőkből áll, kik megtagadva elődeik harcos és politikai hajlamait, eltűnt békekorok költészetének világába vágyakoznak vissza.

*

Az a két nemzedék, amelyről könyvem szól, általánosságban nem ily szelíd. Jellegzetes képviselői nem a halk, gyöngéd lírikusok; ezek, amig éltek, rendesen háttérben maradtak. A színpadot a harcos temperamentumok foglalták el, akik úgy érezték, a mai forrongó világban az írónak is ki kell venni részét a küzdelemből. Ezek sokszor egészen ki is sodródtak az irodalomból, valami műkedvelő politika vagy szociológia felé. Mások viszont magát az irodalmat, a szellem tisztaságát és szabadságát védelmezték a politika ellen, mely soha erőszakosabb s szellem-ellenesebb nem volt, mint ebben a két háború közötti időben. Ez is harcot jelentett. Az elefántcsonttornyokon lőrések nyíltak, és ágyúcsövek kandikáltak ki. A biztonságérzés mintha a szellemi világból is kiveszett volna. Maguk a tornyok is gyanúsak voltak egymás előtt. Igy vetődött föl a nemzedéki probléma is. Az öregek gyanakodtak a fiatalokra, s a fiatalok az öregekre. A közönség kissé tájékozatlanul nézte e csatákat, nem érdekelték az irodalom céhügyei. A közönséget is inkább a politika érdekelte. Aki mégis tiszta irodalmat, költészetet, kivánt, szívesebben fordult a könnyű és dilettáns-vérű írókhoz; ezektől a Nyugat-kor vívmányait egyszerűsítve és népszerűsítve kapta. Az irodalmi piacot elöntötték ezek a dilettánsok. Hozzájuk csatlakoztak a provinciális jellegű fiók-irodalmak szerzői, melyek az ország szétszakadozásával kialakultak; noha ezek közt hamarosan akadt különb is.

Mindez persze csak külső történet. Közben, a piac mögött és a harcokon túl, az irodalom folytatta a maga belső életét. A nagy költők továbbfejlődtek s kiteljesítették életművüket. Új költők jelentkeztek. Az Ady-korszak elleni visszahatás megmutatkozott a forma leegyszerűsödésében, a pózok hitelvesztettségében; a szabadvers és formai különcködés lassanként divatját múlta. A kor eseményeinek és eszményeinek hatása alatt fölújult a történeti regény és a népies irányzat. Fiatal költők új csengést és hitelt adtak a magyar népi verselésnek. Ezzel szemben a társadalmi regény nem tudott új erőre kapni. A kor átalakulásai megzavarták, s a műfaj megújításának kisérleteit idegen példák befolyásolták; ez túl-irodalmias lett és papír-ízű. Más írók megelégedtek önéletrajzi följegyzésekkel, mintegy az irodalom nyersanyagával, csakhogy életközelben maradhassanak. Ismét mások az esszébe mentették tehetségüket. Ahogy ők maguk szeretik mondani, egész "esszéíró nemzedék" alakult ki. Esszéjük persze gyakran érintkezik egyrészt az újságírással, másrészt a műkedvelő politikával és szociológiával; olykor azonban igazán nemes és tiszta irodalom.

*

Ne várja az olvasó hogy cikkeim ezt a szétágazó történetet hiánytalanul elbeszélik. Ezek a cikkek alkalmi írások, legtöbbjüket az időszerű kritika szükséglete szülte. De állandó vagy rendszeres kritikai tevékenységet sem folytattam soha. Csak egyéb irányú munkásságom szüneteiben írtam egy-egy cikket valamiről ami ép fölmerült; legtöbbször puszta véletlen szabta meg a tárgyat.

Idősebb írókról olykor haláluk alkalmából írtam; ezek összefoglalóbb jellegű írások. A halál kikerekit, beteljeíit. Fiataloknak viszont gyakran a születésük érdekelt; az első könyv, az első jelentkezés (későbbi, jelentékenyebb művükről aztán nem esik szó.) Az ilyenekben senkisem kereshet teljes írói jellemrajzot vagy pályaleírást; legfeljebb azt az előrevetett s ritkán csaló képet amit néha egy arc első megpillantása ad... Másoknak egy-egy művét valamely külső körülmény vetette elém, s az írót ezen a könyvön át, annak tükréből néztem és rajzoltam. A kor irodalmi problémáiból azokról beszéltem amiket az elémkerült könyvek épen fölvetettek.

E pillanatfölvételekből nem áll össze valami "reprezentatív" sorozat vagy arcképcsarnok. Szó sincs róla hogy a tárgyamul szolgáló két nemzedék minden jelentősebb írójáról írtam volna. Sőt azt sem lehetne mondani, hogy akikről írtam, azok épen a legjelentősebbek. S amit írtam azt sem találja mind itt az olvasó. Schöpflinről, Móriczról csak súlytalan kis cikkecskéim vannak, nem volna méltó, hogy azokkal szerepeljenek itt. Krúdyról nem írtam soha, sem hatásáról, amely pedig annyira fontos e korszakban (és nem mindig üdvös). Hangos mozgalmakról nem szóltam egy szót se. Például ami az úgynevezett Ady-Szabó Dezső-vonalon történt. Igaz, hogy ez nem tiszta irodalom. Írtam viszont Kassákék mozgalmáról és irányzatáról. De ezt is kihagytam itt, ez még Ady életéből való, aminthogy az egész irányzat az Ady utáni időkben már elvesztette igazi erejét s hatását. (Különben is a cikk már rég könyvbe került.)

*

Bevallom, némi habozással kerekítem ki a kötetet, az egyes darabok nem egyforma értékűek. Dehát nem önmagukért vannak. Tárgyilagos dokumentumokul akarnak szolgálni s mint ilyenek állanak itt. Társak és kortársak arcképei különböző életkorokban, tájfelvételek, változó horizonttal, irodalmunk újabb útjának egy-egy kanyaráról. Csak persze nem irodalomtörténet, sem memoár. A kor irodalmi eszmekörének adatait lehet keresni bennük, de nem egyes jelenségek arányos méltatását, vagy írókét fontosságuk szerint. Nem egy költőtársam hiányzik e könyvből, akit szeretek és nagyratartok. A regényirodalom még mostohábban jár. Az ifjabb nemzedék legjelentékenyebb képviselőinek némelyike még csak névleg sem fordul elő. Mindez tiszta véletlenség, válogatás, vagy értékítélet nincs benne. Mindig időtől s alkalomtól függött, kiről írok; s néha az is hogy mit. Némely cikkemet polémia szülte. Ezek nyilván egyoldalúak s nem adhatnak teljes képet az íróról akivel vitázok.

*

Egyszóval nemcsak a tárgyi teljességet nélkülözi ez a gyűjtemény. Az egyes írók is szeszélyesen s kritikai szempontok nélkül kapták meg benne helyüket, vagy maradtak ki egészen belőle.

Voltak írók kikről személyes okok gátolták, hogy írjak. József Atilla szegény maga tette ezt számomra nehézzé. Voltak személyes tanítványaim s közeli barátaim akiknek írásairól sohasem tudtam elfogulatlanul beszélni. Az ember eltakarta előlem az írót.

*

Nőíró egy sem szerepel könyvemben. Ebben sincs szándékosság; csodálatos, milyen kevés jó nőíró jelentkezett egyáltalán az Ady utáni irodalomban. Kaffka már nem érte meg ezt a kort; a régibb korszak többi asszonyköltői is hamarosan meghaltak vagy elhallgattak. Az egyetlen presztízs, amit asszonyíró e korban megszerezni tudott, férfi-presztízs volt, politikai (a Tormay Cecilé). Akik nyomaikba jöttek, alig tudtak valami újat hozni; nagyrészük különbenis a szórakoztató irodalom szolgálatába szegődött. Mintha az új, férfias és háborús század - egy politizáló s a gyöngédebb érzésektől elfordult nemzedék - visszaszólítaná a női szellemet, hacsak be nem áll maga is a férfi majmának, valami tehetetlen jelentéktelenségbe. Szakmány történeti és pletykaregények, s biztonsági tűvel pongyolán összetűzött verssorok közé...

Csakhogy a visszaszorított szellem lázadni is szokott. Kitör és hangja csak annál sikoltóbb, annál melyebbről jött. Annál kegyetlenebbül őszinte! Ilyen legalább egy asszonyírónak hangja a mai magyar irodalomban, a Török Sophieé. Irodalmunk női munkásai ő az akinek említése legérezhetőbben hiányzik e könyvből. S ő az, akiről legnehezebb lett volna beszélnem.

*

Azonban elég már! Bizonyos, hogy ez a könyv nem tökéletes. Sok kifogást lehet ellene tenni, s könnyen felmerülhet a kérdés, érdemes volt-e igy is kiadni? Az író iparkodik utólag megnyugtatni magát, hogy munkája nem egészen haszontalan az irodalom számára sem. De azért a könyvet igazában csak a maga kedvéért csinálja. Mert a könyvbe nem foglalt írás olyan mint a temetetlen halott: sem élni, sem meghalni nem tud igazán. Az író, mikor könyvbe gyűjti műveit, azt képzeli, hogy most indítja őket a jövőbe. Pedig csak túl akar lenni rajtuk.

EGY TÖRTÉNETI REGÉNY 1920-BÓL

Micsoda szomorú nemzet vagy, magyarom! Nagyjaid mindig voltak, de az ő szavuk a pusztában kiált: micsoda pusztában! Hallom a századokon át a Zrínyi szavát, mint a magyar pusztaságban kiáltó oroszlánét; a sivár homok, az elomló buckák - melyeket a szél egy napra rakott föl, és másnap megint elhord - nem visszhangozzák a hatalmas szózatot; süket a sivatag.

Mikor hajtod a földre fejedet, áhítatosan és alázatosan, hogy a távoli oroszlánszót füleld? Itt-ott valaki megteszi. Dadogva figyelmezteti társait... jegyzi a különös hangokat, melyeket a messzeségből hall... az érzést, amit benne keltenek...

Nem figyelnek reá.

Ilyenfélék jutnak az eszembe - a Zrínyi-emlékünnep alkalmából -, amint a gyér Zrínyi-irodalomra gondolok, s abban egy új könyvre, mely szinte észrevétlen jelent meg tavaly, és tünedezett el a könyvesboltok ablakaiban. Úgy kellene, hogy elég legyen a Zrínyi nevét kimondani, s már visszhang támadjon. Hogy ily nagyszabású, ennyire komoly dokumentáltságú kísérlet nemzeti szellemünk egy nagy képviselőjének a modern irodalom legrafináltabb eszközeivel való föltámasztására - már a kísérlet maga - megmozgassa az elméket s pennákat... De nálunk másképp van. Nálunk visszhangtalan marad a legmagyarabb hang is, ha csupán a nemzeti lélekhez szól, s nem egyúttal a pártszenvedélyhez. A múlt mélyeiből bugyogó friss eret beissza a jelen sivársága.

Laczkó Géza a költészet mágus vesszejével tárja föl a régi forrást, hogy az megint friss erővel bugyog föl lelkünkbe, s friss erőt bugyogtat magyar tudatunkba. Regényt ír - s regénye hatalmas kísérlet a valóban modern magyar történeti regény megalkotására. A modern történeti regény írója nagy ballaszttal indul; tudóssá kell lennie, ha tanult olvasóinak illúzióját lépten-nyomon rontani nem akarja. A költészet aranyának erét kemény és szürke kövek közül kell kibányászni, s veszélyben forg a bányász, hogy maga is elveszti, vagy fakó salakba burkolva dobja piacára. Mindenképp: a tudomány lámpája alkalmatlan jószág a kézben, mely a rángó, lengő varázsvesszőt viszi. Majd gátolja az érzékeny pálcát szabad lengésében; majd maga hull ki a marokból egy merész lengésnél.

Laczkó a legteljesebb ballasztot viszi, és szorosan fogja a lámpát kezében. Laczkó tudós író. Nem tér ki a tudományos valószínűség aprólékos részletproblémái elől, s nem látszik félni, hogy ez a homok eltorlaszolja vagy lassítja a Poézis folyamának útját. Más írónál aggodalmas volna ez a részletekbe veszés; de Laczkó költészetének egész természetével összhangzik.

Ő précieux költő.

Módszere: a mozaikművész módszere. Nem könnyedén egymásból fakadó szavak bugyogó tenyészete, hanem tudatos művészettel összeépített szavak és mondatok; nem belső nedváramlás, hanem a külső összhatás tartja őket egybe. Laczkó művei nem növények, hanem épületek. Már a mondat is épület - a stíl e molekulája - különböző színű szavak atomaiból művészettel összeépítve, s különböző nyelvtani formák kapcsai által gyakran bonyolult mesterséggel megkapcsolva. S ami a mondatra áll, az áll a fejezetre, az epizódokra, az egész mesére. Az ilyen művészet a részletek művészete. Az építésznek elsősorban anyag kell, sok és sokszínű anyag, kicsi, színes kövek pazar gazdagsága, szavak, tények, adatok, részletek. Egy nagy nehézség legyőzésében, egy szinte magától legördülő nagyvonalú mesében, egy karakternek egységes lendületű megjelenítésében nem oldódhatik föl az ilyen művészet. Minden részlet külön nehézség, minden átmenet külön diadal. A művész összegyűjti a mozaikköveket, kiszámítja a színhatást, s aztán következik a kapcsolás és forrasztás nehéz munkája, hogy megvalósuljon a művészi cél, előálljon az egységes alkotás.

Az ilyfajta művészet sok analógiát mutat a tudományos munkával, s a modern történeti regény tüskés problémái nem feszélyezik, hanem még izgatják. A történeti regény - tulajdonképpen egy magasabb történetírás, utóda és végső konzekvenciája a Livius és Tacitus műfajának - éppen az a műfaj, amely kívülről vett apró részletekből - mozaikkövekből - régi szavakból, anekdotákból, tényekből - kényszerül előállítani az összhatást; nem mint más teremtők teremtése, kik az egészből bugyogtatják ki a részleteket, a képzeletnek valami dedukciójával, a lelkükben előre élő egészből, mint pók a fonalát önmagából. A történeti regény alkotója - mint a tudós, mint a filológus - elsősorban gyűjt, dokumentumokat, színfoltokat, s gyűjteményének gazdagsága adja meg neki a mentül szabadabb mozgást, mint ahogy a mozaikművész annál biztosabban hozhatja létre pontosan ugyanazt a hatást, amit akar, mennél több és többféle színes kövecske áll rendelkezésére.

Ekként vezet természetes módon a modern dokumentáltságú történeti regényhez - a tudományhoz és a filológiához - a naturalizmusnak az a romantikus tarkaságkedvelésből és artisztikus elvekből kisarjadt fajtája, amelynek igazi megszemélyesítője a világirodalomban Flaubert s született képviselője nálunk Laczkó Géza.

Ennek az egész művészetnek fő problémája: a kívülről építés problémája. Az összhatás, amit a művész elérni akar, a költői cél, mindig a legmélyebben belső valami; hogy lehet ezt kívülről vett, a történeti igazság idegen szempontjai által megszabott elemekből előállítani?

Ez a nehézség lévén a probléma, az igazi művész - amilyen Laczkó is - nem kisebbíteni, hanem nagyobbítani akarja a nehézséget. Valódi művészi érzékből fakad ez - mégis néha, úgy érezzük, túllő a célon, mint Flaubert is.

A művészet illúziót kíván. De csak illúziót. Mikor Flaubert, Szent Antal-ának első kidolgozásában, kísérőnek és háziállatnak a legenda nyomán egy disznót adott a Remete mellé: ez a staffázs nem zavarta az illúziót - noha nyilván félreértésnek köszönhette létét, mert a disznó nem Remete Antal, hanem Páduai Szent Antal állata volt. De elég, hogy nem volt idegen a középkori naiv legendavilágtól, és nem volt idegen a Flaubert belső romantikájától sem: a Szent és a Disznó nagy antitézise! Mikor aztán a tudós költő, Flaubert, rájött tanulmányai során a hibára, és újradolgozva az egész költeményt, kihagyta a disznót: művészi szempontból teljesen közömbös dolgot cselekedett. Az epikai hitel nem azonos a történeti (vagy akár mondai) hitelességgel.

Mi magyarázza meg, hogy a modern történeti regény mégis a tudományos hitelességre tör, hogy éppen ebben fejlődött tovább a régitől? Keménynek még elég volt a kor hangulatát feltámasztani a művelt olvasóban, Laczkónak már az kell (mint Flaubert-nek), hogy a tudós se találhasson még részletet sem művében, mely ne állná ki a legújabb tudás kritikáját. Arany kortársai megelégedtek, ha alakjaik beszédében olyan szavak, fordulatok voltak, melyek a régiesség érzését keltették, Laczkó arra törekszik, hogy a beszéd filológiailag hű rekonstrukciója legyen a XVII. századi beszédnek, amivel rendkívüli nehézségek elébe áll. Nem tudományos, hanem művészi nehézségeket értek, s ezek már egész külsőlegesen szembetűnnek. Minden régi mondatot, minden régi beszédformát külön be kell ötvözni az egész mű stílusába, amely mégsem lehet régi, a Laczkó Géza stílusába, amely már maga is túlterhelt, modern mozaikmunka - minden ilyen régi mondat beillesztése egy külön művészi feladat.

Laczkó, mondom, nem tér ki e nehézségek elől, hanem keresi őket; a régi nyelvet zsúfolt rögösségben reprodukálja, valóságon túli jellegzetességgel. (Zrínyi művei szinte könnyebben olvashatók, mint a mondatok, melyeket Laczkó szájába ad.) Az átmenetek finom művészetével csinálja meg aztán, hogy e rögös stílus zökkenéstelen illeszkedjék modern mozaikjába; művében lépten-nyomon oly hajszálfinomságú stílfeladatok megoldását találjuk, melyekhez hasonlók csak versekben szoktak előfordulni.

Mindez sok nehézséget jelent az olvasónak, de még többet az író számára. Az ember szinte hökkenve kérdezi: miért? Nem aránytalan-e ez a munkatömeg, melyet csak az értékelhet igazán, aki maga is tudós, és maga is művész egy kicsit, a legritkább? Nem lett volna-e helyesebb egyszerűbb eszközökkel dolgozni az írónak, és kikerülni azokat a nehézségeket, melyeket nem a művészet, nem az illúziókeltés minimumszüksége, hanem a tudománynak a művészetben való hatalmaskodása hozott magával? Kikerülni ezeket az örökös átmeneteket, ezt a kettősséget, mely oly nagy teher a művészetnek?

Nem: mert ez a kettősség maga a művészet itt. Ez éppen a művészi probléma; az író céljának és anyagának kettőssége: az egyik oldalon az író belső, egységes és modern látomása; a másikon az a kényszer, hogy e látomást apró részletekből kell előidézni, melyek nem belsők, hanem a külső igazság nyújtotta adatok, nem egységesek, hanem mozaikszerűek, nem modern lelkünk koncepciójából eredtek, hanem idegen múlt kövesbányájából.

Az ilyen mű sem stílusban nem lesz egyszerű, sem kompozícióban nagyon egylélegzetű, hanem nehéz és zsúfolt mozaikmunka, amilyennek őspéldája a Salammbô. Laczkó műve is mozaikmunka, táblákból s képkockákból (s minden képkocka ismét a szavak mozaikja). Minden kép, minden kis stílegység szinte új költemény, új nekiindulással s az átmenetnek új bravúrjával. Ez a műfaj természetéből s Laczkó művészi egyéniségéből következik. De van a kompozíciónak egy más tulajdonsága, melyet viszont a mondanivaló természete hoz magával, az a mély és modern koncepció, melyet Laczkó történeti képeivel kifejezni akar.

Minden jó mű legmélyében líra és modern, a történeti regény is; az író végtére mégiscsak önmagát, a maga valamely nagy érzéskomplexumát vagy a benne öntudatosult faji vagy emberi érzést akarja kifejezni bármely objektív rajzokon keresztül is (másképp nem volna más, mint tudós rekonstruktor). A Salammbô-nak, minden látszat ellenére is, nem a régi Karthágó történeti hűséggel való ábrázolása volt az igazi célja (ez egy tudományos munkának lehetett volna célja). A történeti hűséggel való ábrázolás csak eszköz volt az objektív színpompa azon hangulatának kifejezésére, mely Flaubert lelkében élt. Laczkó célja talán még mélyebb és még líraibb: magyar fajának sorsát akarja megéreztetni, úgy, mint ez a sorsérzés a XX. század fiatal, európai műveltségű, de igaz magyar fajiságú entellektüeljének lelkében kialakult - azt a magyar sorsot, amelyet ma érzünk mindannyian, jobbak, csüggedve, mégis mindig bízva, néha kissé mosolyogva magunk naivságán és kicsiségén, titkon mégis érezve nagyságunkat, szégyenelve és gyászolva egyszerre erőink folytonos dicstelen tékozlódását.

Teljesen modern érzés ez, és e mai éveknek kellett jönni, hogy így kifejlődhessen és kifejeződhessen. Lehetett volna-e 67 előtt, mikor a tiport és küzdő nemzet görcsösen kapaszkodott régi nagysága illúzióiba? Lehetett volna-e 67 után, a kiegyezésnek örülő epigon nemzedékben, melynek európaisága csekély volt ahhoz, hogy benne magyarságát igazán érezhette volna; melynek számára a nemzeti érzés frázissá és sablonná halványodott? Nem, valóban Európát kellett érezni, hogy a magyarságot igazán érezhessük; a Nyugat generációjának kellett jönni, az Adyénak, hogy ez a szó: magyar, frázisból eleven, fájó érzéssé váljon számunkra. Mi egészen frissen, új szemmel láttuk meg, hogy mit tesz az: magyarnak lenni; s Laczkó Géza evvel a látással mutatja meg a magyarság sorsát, képviselve egy centrális nagy magyar tipikus sorsában, szánalmas lelki megőrlődésében a Nyugat és Kelet két nagy malomköve között.

Néz nyugatra, borús szemmel néz vissza keletre
A magyar...

Zrínyiről szóló versét kezdi ezekkel a sorsos szavakkal a legnagyobb magyar költő - s nem véletlen, hogy éppen Zrínyiről. Zrínyit úgy történeti helyzete, mint egyéni karaktere a magyarság szimbolikus képviselőjévé avatja, s Laczkó Géza Zrínyije éppen ez a szimbólum: a magyarság politikai és kulturális akarásainak és csüggedéseinek, nagy erőinek és kicsinyes zátonyra jutásainak szimbóluma. Nyugat és Kelet között, minden nyers erővel, ősmagyar durvasággal és harciassággal és mégis áhítatos szomjával a szellem minden fényének és csiszoltságának, a friss lélek mohóságával s mégis keleti vér nehézkességével, Nyugat védője és apostola s mégis Nyugat értetlenségén s közönyén szenvedve folyton hajótörést, nagy tettekre vágyva és kicsinyes intrikákba veszve, korholva, szégyenelve és imádva nemzetét, ezerszer újrakezdve egy titáni küzdelmet, s ezerszer csüggedve bénító kis apróságokon, míg végül egy ostoba véletlen, egy vadkan agyara döfi meg a pontot...

És ez a sors ott áll a Magyarság küldetésének centrumában, török és német közt, a magyar történet központjában, múltba és jövőbe ívelve. Lelke zenéjét még Keletről hozza, atavisztikus zordságokból, s rögös szavai száz évvel megkéstek - de tanultsága száz évvel szökött előre, és gondolatai és tervei, Nyugat felé! Egy ősét folytatja és énekli, egy durva várvédőt, s ő maga a jövőben járó modern katona - múltban gyökerezik, s átnő a jövőbe. Harcosa makacs magyarságnak nyugati puhaságok ellen - s harcosa nyugati jövendőségnek magyar makacsságok ellen. Lénye, eredetével és hatásaival, elborítja a magyar történetet, kiérés és előkép egyszerre, szellem és erő, költő és katona, időben megjelent, de idők fölött álló lelke a Magyarnak!

Laczkó Zrínyijének tragédiája az érvényesülni nem tudó, a kicsinyes intrikákon megfeneklő magyar erő tragédiája. A Nyugatot védi, s mégis a Nyugat hálátlansága, értetlensége bénítja meg nagy terveit, melyek a végén már mintegy lázban, reménytelenül buggyannak föl lelke keleti mélyéből, dacos visszatérésekkel. Ehhez képest Laczkónak a magyar Zrínyit kellett hangsúlyozni a nyugati lélekkel szemben; s hőse talán kissé vadabb magyar, kissé barbárabb szittya maradt, mint a történeti Zrínyi, akinek könyvtárát a híres Tollius megbámulta, s akiből kis híja, hogy nem lett velencei condottiere; Zrínyi, a Tasso, a Machiavelli rajongója, aki szinte Széchenyi módjára ostorozza már a magyar nemtörődömséget és elmaradottságot. (Ellenben ha nem is történetileg, pszichológiailag nagyon igaz és szép a fejlődés rajza; hogyan lesz a kultúraszomjas s a nagy világ számára nyitott szemű ifjúból mindinkább a politika kicsinyes útvesztőibe és az élet sérelmeibe beleveszett dühös magyar.)

Maga a tragédia azonban - a kicsinyes viszonyokba, szimpátia nélküli környezetbe való folytonos elapadás - nem egy nagy tragédia, hanem mindig újrakezdődő akarások és csüggedések tipikus sora - és ez határozza meg a regény szerkezetét is. Amint Zrínyi sorsa szimbóluma ezer meg ezer magyar sorsnak, az egész regény szimbóluma száz meg száz lehetséges magyar történeti regénynek: úgy a regény minden egyes epizódja megint szimbóluma az egész regénynek, külön magában rejti az egész regényt, amely nem egyetlen nagy összeütközés folyton új és új mozzanatokkal, hanem örök keserves körbenforgása a megbénított akaratnak.

Minden sablontól távol van e regény. Amint már mondanivalója is teljesen modern; amint Zrínyi-alakja nem azonos a Jósika Zrínyijével, hanem egy teljesen modern szemmel látott és csak ma először meglátható típusa a magyar léleknek; amint története nem a sablonos históriából és regénymesékből jól ismert egyetlen "titáni küzdelem", hanem folyton újrakezdődő, reménytelen tékozlása az erőknek a kicsi tusákban - nem hazug illúzióinkhoz, hanem mély, igaz, örök magyar gyászunkhoz szól -, úgy szerkezete is távol az iskolás esztétika szabályszerű "egységétől", éppen folytonos holtpontjaival, reménytelen körben forgásával éri el a hatást, amelyet szándékolt.

Nagyon jól tudom, hogy mindezt hibáztató hangon is el lehetne mondani. Nagyon jól tudom, hogy Laczkó regényének - mint a világirodalom számos régi és kiváló művének is -, éppen elveiből folyó legfőbb karakterisztikumjait, legnagyobb eredetiségeit s erényeit tetszetősen lehetne hibákká magyarázni; többet mondok: hogy itt hiba és erény - mint gyakran épp a legnagyobb művekben - oly elválaszthatatlanul összeforrtak, hogy egyik szinte létfeltétele a másiknak. A cselekvés lankasztó körben forgása, a hangulatok kietlen ismétlődései, a befejezés kicsinyes véletlensége minden más műben kétségtelen hiba volna. S a stílus túlterheltsége, a tudományos, filológiai ballaszt s az olvasó kényelmével, könnyűségével való szuverén nem törődés - ha nem kellene már az első lapon éreznünk, hogy mennyi szépségnek és új érzés kifejezésének múlhatatlan velejárói ezek - valósággal visszariasztanának e könyvtől. És ha nem fognának meg mindig újra meg újra mindig pompázó, mindig gazdag és újszínű részletek, nem kötnének le a mozaik mintájának új kanyarulatai, változatossága és kitűnősége a détail-nak, melyet Kemény a regény fő bájának nevez.

Laczkó művében, melynek építési alapelve a részletekből építés, talán még fontosabb a détail, mint más regényekben. Voltaképp csupa détail, és mégsem veszik el a détailokban; szinte azt kérdezzük: a remek színhatású összeilleszkedés-e a nagyobb erény, vagy az egyes részletek tarkasága s igazsága? Külön kis belső remekművek lépten-nyomon. A keleti színek, a török színpompa, a régi magyar beszéd szépségei. Kíméletlen, sivár naturalizmus; s majd az Ezeregyéjszaka felé kilendülő pazarság. Anatole France tollához illő nyugodt, idillikus kultúrtörténeti rekonstrukciók - és a befelé vívódó magyarság lírája. S aztán a karakterek! emberi mozdulatok - mind csak megvillanva a nagy színes szőnyeg ábrái közt -, Zrínyi és Montecuccoli szembenállása. Gazdag könyv.

És igaz könyv, az apróságokig. Mennyi apró tudás, milyen tökéletes fölény az adatokkal szemben! Hol vannak a tanárok, a filológusok, történettudósok? Ha van könyv, melynek őket foglalkoztatni kellene: ez olyan. Szomorú szegénységi bizonyítvány a magyar literatúra és história avatottjaira: hogy ez a könyv visszhang nélkül maradt.

1920

MAGYAR TUDÓS SZOMORÚ ÉVEKBEN

Király György, akit eltemettünk, erős lélek volt egy betegségtől megapadt testben: éles szem, éles szó, élénk mozdulatok, bátorság, figyelem, mindig biztos válasz és kész támadás: mintha az egész ember a megelevenedett Ész pengéje lenne, kitűnő szerszám, oly kitűnő, hogy nem is gondolsz rá... csak művére és vágásaira... eltűnik önnön feladata mögött...

...s mikor eltörik, akkor figyelsz vissza...

...hogy Ember volt és Sors...

...magyar sors, egy új torzó, tragikum... penge, melynek nem neki való közegben kellett dolgozni, barbár keménységeket vágni... áldozat...

...új Mohács áldozata, egy a sokból, nem első s nem utolsó a Legjobb Fiak közül, akiket szült és megölt ez a nép:

Mohácsok népe, a magyar!

1

Keleties hajlamunk van a fatalizmusra, s sokszor úgy tűnik föl, hogy ez az új Mohács - háború és gyermekei: a forradalmak - nem kívülünkről jött, többé-kevésbé véletlen katasztrófa, hanem mibelőlünk magunkból fakadt, s mindannyiunkhoz egyenkint hozzámért tragikum, amely szervesen egészíti ki kicsi sorsainkat: vannak alakok, helyzetek, életek, amik köré szinte végzetszerűen rajzolódik a nagy débâcle miliője.

Ily helyzet a Király György élete ez úgynevezett magyar kultúrában.

Lehet-e képzelni őt, gyógyulva s boldogan kiteljesedett munkák között, mint elismert és hivatalos tanárát a legnemzetibb tudománynak, megkapva mindent, ami megillette, békében az ostobasággal s támogatva a sovinizmustól, háborítatlanul élve szigorú és józan tudományának, nevelve méltó ifjú tudósokat, s nem szórva erejét harcra és kenyérre?

Pedig ezt a harmóniát készítette számára helyzete, születése s az események természetes sodra.

Beteg volt, de betegsége nem olyan, hogy kellő nyugalom, gondtalan élet, jó éghajlat, üdülés, pénz, mindaz, amit a Béke biztosan megadott volna neki, meg ne gyógyíthassa.

Intelligenciája szabadabb volt, ítélete elfogulatlanabb, mint társaié és kortársaié: de ezek még kis legények akkor, míg Királyt nagy tekintélyek védték és emelték, s munkássága, bár képromboló természetű, szigorúan tudományos volt, megtámadhatatlan.

Kevés új tudósunk indult oly kitűnő auspiciumok között, mint ő.

A béke utolsó évtizedében még élt nálunk a nagy liberális hagyomány, amely a tudományos képrombolásnak inkább kedvezett, mint nem. Pénzről és dicsőségről alig beszélhetünk, ahol magyar tudományról van szó! de kétségtelen, hogy ebben az időben nyugodtan s hivatalos szankciókkal dolgozhatott nálunk a tudós akkor is, ha munkájának eredménye ellentétben állott a nemzeti vagy egyéb hiúsággal. Király mesterei, Riedl és Katona, maguk is, működésüknek nem jelentéktelen részében, képrombolók voltak. Riedl a legszebb kuruc versek hitelességét támadta meg; Katona számos büszkén mutogatott középkori emlékünkről mutatta ki, hogy gyarló fordítás. A hivatalos tudomány inkább a délibábok ellen hadakozott. A tudományos józanság, a Gyulaiék szigorúsága a sovinizmus túlkapásai iránt, oly kétségtelen diadalra jutott, hogy elvei frázisul maradtak a következő nemzedékre, melynek egész szellemi attitűdje ellentétes volt, s még Császár Elemérnél is olvashatunk ilyeneket: "A tudománynak az igazságkutatás a célja, s nem a nemzeti érzékenység kímélése."

Ez a liberalizmus azonban konzervatív gyökerekből fakadt. A Kemény, a Gyulai hadjárata a Délibábok ellen, politikában úgy, mint irodalomban, tulajdonképp konzervatív hadakozás: ártalmas ábrándok kijózanítása, a Tények hadjárata a Kívánságok ellen. A tudós óvatos; lépésről lépésre megy; nem hagyja el az Igazság talaját, bár kemény kövei fölvérzik olykor a nemzeti hiúság kényes talpait; őrizkedik a hízelgő elméletektől, mint a puha sártól, mely ingoványba vezet. Ez nemes konzervativizmus, mint a politikusé, aki nem kockáztatja nemzetboldogító eszmékért az egyszer jól-rosszul elért rendet. Igaz hazaszeretet ez: erős, de vigyázó s őszinte; a tapasztalt ember szeretete, aki túl van már a lobogásokon, csalódott már, és most kíméletlen ahhoz, kit szeret, mert tudja a könnyen hivés, a hízelgés és önáltatás veszélyeit. Érthető lelkiállapot annál a nemzedéknél, mely a Keményé és Gyulaié volt: annál, amely átélte a Nagy Kiábrándulást, a Csóri vajda lobogó önáltatására következett nagy Lehűlést, amit Bach-korszaknak neveznek. S ez a nemzedék volt az, mely nemzeti tudományaink újabb fejlődésének az irányt megadta. Minden valamirevaló emberünk azóta - ha nem állt meg a félúton, a Csóri vajda nagy álmodásainál - ennek a nemzedéknek útját élte újra lelki kialakulásának palingenezisében. Tipikus eset a Katona Lajosé, akinél alig volt fantáziában gazdagabb tudósunk; s mikor első szép mitológiai elméletei összeomlottak, elfordult a fantáziától, mint egy csalódott szerelmes, s ez a csalódás, barátai tanúsága szerint egész későbbi munkásságán nyomot hagyott: mindig szigorú maradt a maga és mások fantáziájával szemben egyformán.

Így váltak tudósaink óvatos és kiábrándult részletmunkásokká és képrombolókká.

Király György, Katona tanítványa volt - az ő emlékének ajálta egyetlen összefoglaló könyvét -, s a kritikát és képrombolást folytatta ott, ahol mestere elhagyta. Az ő nemzedéke már nem csinálta végig a palingenezist és a csalódást; készen örökölte mestereitől a szigorúan tudományos módszert, a kritikai irányt. Mások, ugyanazon mesterek neveltjei, ugyanazon lassú óvatosságra törekedtek a tudományban, mint ő, ugyanazon egzaktságra, ugyanazon győzelemre a hamarkodó fantázia fölött; és éppúgy megvetették a délibábokat. Van mégis egy vonás, ami Királyt már itt, indulásában és céljaiban, lényegesen megkülönbözteti társaitól. Nála ez a kritikai hajlam, az Igazság feltétlen tisztelete nem csupán a mesterektől örökölt és jól megtanult elv, mely idő folytán magától értetődő és keveset jelentő frázissá válhatik: neki a legbensőbb természete, vele született egyénisége. Ebben a vékony testben az ész eredendő morálja lakozott, olyan ész, amely már morál; ész, mely lehetetlenné tett számára minden fanatizmust, de magában már fanatizmus volt; nem mesterei alkották ilyenné, hanem saját ős és magával hozott hajlamai folytán csatlakozott mestereihez.