részlet

Fordította Greskovits Endre

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Isaac Bashevis Singer: Old Truths and New Clichés

Princeton University Press, Princeton–Oxford, 2022

Copyright © 2022 by The Isaac Bashevis Singer Literary Trust

This edition published by arrangement with Susan Schulman Literary Agency.

All rights reserved.

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Greskovits Endre, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Yousuf Karsh (Isaac Bashevis Singer, 1978)

Israel Zamir (1929–2014) áldott emlékének

Előszó

E kötet reprezentatív gyűjteményét nyújtja Isaac Bashevis Singer azon témákról írt esszéinek, amelyek irodalmi pályáját jellemezték. Nem végleges kiadása azonban a tanulmányainak, és nem is az archivált anyagainak fakszimile közlése. Inkább olyan esszéket gyűjt össze, amelyeket maga Singer választott ki ahhoz, hogy angolra fordítsák őket. A kötet, bár nem helyettesíti a levéltári kutatást, bepillantást nyújt Singer alkotói tevékenységének és szellemi fejlődésének különböző szakaszaiba.

E tanulmányok közül több is előadás formájában hangzott el. Néhány esetben a megjelent jiddis eredeti bizonyítja, Singer azzal a szándékkal fogalmazott, hogy élő közönségnek olvassa fel a szöveget – bár a szöveg újságban jelent meg, közvetlenül olyan embercsoportot szólít meg, amely nincs ott. Ez azt jelenti, hogy Singer tudatosan jiddis nyelven írt egy szöveget, holott tudta, hogy a célközönség csak angolul ért – és hogy a jiddis nyelvű publikáció csak egy lépés a végső forma előtt. Ugyanakkor Singer a fordítás minden fázisában részt vett, vagy maga fordított szóban, miközben a munkatársa legépelte a mondatait, vagy kijavította mások fordításait.

Lehetséges tehát, hogy ezeket a szövegeket ne egészen fordításként olvassuk, hanem olyan eredeti művekként, amelyek egy jiddis nyelvű nyersfogalmazványt, majd angolra fordítást, végül pedig angol nyelvű javítást foglaltak magukban, amelyet Singer egyedül végzett el – néha kétszer, háromszor vagy többször is átnézte a szöveget, és olyan korrekciókat vagy betoldásokat illesztett bele, amelyek az eredeti jiddis változatban nem szerepeltek. A gyűjtemény utolsó műve – egy eredetileg angolul írt és javított rímes vers – feltárja, milyen kompozíciós hajlamokkal bírt Singer a második nyelvén. Ebben az értelemben e könyv több, mint Singer lefordított cikkeinek gyűjteménye. Egyesítő mű, amely Singer hangján szólal meg.

Singer moduláris gondolkodó volt. Esszéinek témái általában három kategóriába sorolhatók, amelyek e gyűjtemény részeit alkotják – a szépirodalom, a jiddis és a zsidó élet, valamint a személyes írások és filozófia –, s ezek mindegyike keveredik a másik kettő bizonyos vonásaival is. Singer gondolkodása azonban az egyes kategóriákon belül is moduláris volt, ezért hosszú pályája során – amely több mint hatvan évet ölelt fel – gyakran fejlesztett, kiterjesztett és módosított olyan intuíciókat vagy meggyőződéseket, amelyeket már a kezdetektől fogva osztott. Mindezt szem előtt tartva e kötet darabjai tükrözik témájuk legbővebb és legárnyaltabb megragadását. Azért vettem be őket a gyűjteménybe, mert Singer szellemi alapjainak központi elemét fejezik ki: művészi víziójának testamentumát.

David Stromberg, Jeruzsálem

Az írók nem a fióknak írnak Bevezetés Isaac Bashevis Singer esszéihez

Isaac Bashevis Singert már régen a történetmondás mestereként ismerik el. Kritikai írásai fölött azonban többnyire elsiklottak. Ennek egyik alapvető oka Singer termésének puszta mérete. 1939-től kezdve, amikor a Forverts című jiddis napilap rendszeres cikkírója lett, hihetetlen mennyiségű szöveget produkált. Legalább három álnéven közölte műveit, amelyek közül több akár egyetlen számban – néha egyetlen oldalon – is megjelenhetett, számos különböző műfajban: novella, regény, memoár, esszé, karcolat, szatíra, dialógus, úti beszámoló, kritika, sőt népszerű médiaválogatás.

Az 1960-as évek elején, ahogy nőtt a népszerűsége, Singer egyre gyakrabban igyekezett lefordítani, megszerkeszteni és átdolgozni jiddis nyelvű műveit az angol nyelvű közönségnek. Addigra már csaknem negyvenévnyi fordítatlan anyaga gyűlt össze, és még mindig írt újakat, köztük azon művek némelyikét, amelyekről a legjobban ismerik. Kezdett előadóként is megjelenni, egyetemekre, zsinagógákba, közösségi központokba és pihenőhelyekre utazott szerte az Egyesült Államokban, s előadásokat tartott az irodalomtól kezdve a kabbalán át a saját vallásfelfogásáig mindenről. Ez, ahogy Singer a Harper’snek mondta 1965-ben, „rengeteg munka egy hatvanévesnek”. Mintha valóban egy olyan irodalmi és szellemi gyár lett volna ez, amilyet Isaac Bashevis Singer mindig is akart.

A mennyiség, amelyet egy adott ember írni tud, mégis véges – és nem csupán a napok száma miatt, amennyi neki rendeltetett a bolygón. Singer alkotói módszerét, amelyben benne foglaltatott az írás, a fordítás és a szerkesztés, az korlátozta, hogy mennyi angol nyelvű szöveget tud elkészíteni – különösen mivel gyakran maga végezte a fordítást egy munkatársával, vagy – ritkábban – ellenőrizte és javította a mások készítette fordításokat. Szintén korlátozta a könyvek száma, amelyeket a kiadója egy adott pillanatban képes volt elfogadni, kinyomtatni, reklámozni és terjeszteni – részben annak kockázata miatt, hogy a piac telítődik a műveivel. Mindezek a kérdések fölöslegesnek tűnhetnek ott, ahol a művészet és irodalom nemes ügyeiről van szó. De meglehetősen lényegesek Singer esetében, akinek egész írói pályája csak úgy rajzolódik ki, ha számításba vesszük a jiddis sajtóban megjelent összes írását, és akinek könyvei – akár jiddisül, akár angolul, mert mindkét nyelven azonos hitelességgel alkotott – művészi teljesítményének csak egy részét tárják fel.

Ez a részlegesség különösen világossá válik, amikor áttekintjük Singer esszéit. Ahogy ezeket a tanulmányokat megírta, lefordította, megszerkesztette és némely esetben előadta, tükrözi, mennyire központi szerepet játszottak Singer irodalmi életében. Sok közülük Yitskhok Varshavski álnéven jelent meg – Varsói Izsák, amelyben a jiddis olvasók ráismerhettek a Yitskhok Bashevis névre, amely nyíltan idézte legismertebb művei valódi szerzőjét –, némelyik pedig a másik álnevén, a D. Segalon. Miután azonban lefordította angolra, megszerkesztette és átírta őket, mindet Isaac Bashevis Singer névvel közölte. A hátrahagyott végleges kéziratok és az elkészítésükhöz használt vázlatok az egyik legtisztább képet nyújtják Singer szépírói művészetéről – egy olyan emberéről, aki nemcsak az olvasót rabul ejtő fikciót tud írni, de tárgyalni tudja az írásait alátámasztó esztétikai, spirituális és morális víziót is. Az esszékben tükröződnek az irodalmi munkásságát ösztönző eszmék is. Ennyiben ezek újfent írói teljesítményének megtestesítői.

Singer író volt. De a szellem embere is. Felvételről meghallgathatjuk a hangját, nem annyira angolul, mint inkább jiddisül, amelyből minden érzelgősség és sallang eltűnik. Jiddisül Singernek nincs jiddis akcentusa. Nem tűnik nagyapának – vagy dédapának –, mint néha angolul. Írónak tűnik, akinek az elméje állandóan működik, és akinek kritikus tekintete behatol a mindennapi illúziók mögé, észreveszi, mi az, ami az emberi természetet hajtja, és ami fölemeli a szellemet. A legközelebb akkor jutott ahhoz, hogy ezt a hangot angolul hagyja hátra, amikor a művészetről és irodalomról, a jiddis és zsidó kultúráról, valamint a saját tapasztalatairól és filozófiájáról szóló gondolatokat adott elő – melyek mindegyike e tanulmányok középpontját képezi.

Ennek az anyagnak az összeszedése különös figyelmet követel. Az, hogy a szerző e művek közül sokat nem végleges megjelenésre készített elő, azt jelenti, hogy egy sereg szerkesztői döntést kellett meghozni a munka során. Ez különösen igaz, amikor az angol nyelvű tanulmányok elkészítéséhez használt jiddis anyagot keresve azt látjuk, hogy Singer néha lefordította, megszerkesztette és beolvasztotta számos cikk anyagát, amelyek közül némelyek többéves eltéréssel jelentek meg. Sok ilyen esszé különféle témákról való többévnyi gondolkodást összegez, jelentős szerkesztési és módosítási folyamaton esik át a fordítás során, és olyan végleges változatot kap angol nyelven, amely nem tükröz már semmilyen meglévő jiddis eredetit. Később, amikor Singer már gyakorlottabbá válik, ezt az összegzést közvetlenül az eredeti változatokban végzi el, és bizonyos esszék egyszer csak valóban a jiddis egyenes fordításaiként jelennek meg. Megint más esetekben az eredeti jiddis anyagból már semmi sem található, úgyhogy mindössze néhány javított angol nyelvű vázlatunk marad.

A szerkesztő feladatának nehézsége ezeknek az esszéknek az összegyűjtésekor abban rejlik, hogy minden művel a saját feltételei szerint kell bánni, számításba kell venni különleges eredetét, mégis összefüggést kell teremteni a gyűjtemény egészében – mindezt úgy, hogy közben ragaszkodunk a szerző világos művészi víziójához. E gyűjtemény mint olyan önmagában összegző mű, amennyiben azt célozza, hogy különböző helyeken közölt vagy előadott esszéket hozzon össze, ám ugyanakkor egyetlen, összetartozó kötetet teremtsen meg. Mivel ez a szerkesztői erőfeszítés maga is történeti és irodalmi vonatkozásokon alapul, észszerűnek tűnik, hogy kiemeljünk a munkát vezérlő körülmények közül két fontosat: először is Singer sikertelen kísérletét arra, hogy esszékötetet jelentessen meg, másodszor pedig azt az összetett fordítási és szerkesztési folyamatot, amelyen ezen esszék némelyike átesett.

Singer első angol nyelvű műve az Egyesült Államokban, A Moszkát család című, nagyszabású történelmi regény (1950), amelyet az Alfred A. Knopf adott ki, balszerencsés volt a fordítással, szerkesztéssel és értékesítéssel, ami miatt a kiadó elvesztette érdeklődését a további művek iránt.1 Következő kiadóját, a Noondayt Cecil Hemley alapította – író, szerkesztő és fordító, akinek a felesége, Elaine Gottlieb szintén fordított Singert. A Noonday három könyvét adta ki – A sátán Gorajban (1955), A bolond Gimpel és más történetek (1957) és A lublini mágus (1960) –, majd a kiadót felvásárolta a Farrar, Straus és Giroux (FSG), amely megjelentette A Piac utca Spinozája és más történeteket (1961) és A rabszolgát (1962). 1963-ra az FSG megvette Singer második nagy történelmi regényét, amelyet angolul két részben, A kastély és A birtok címmel adott ki, és amelyet azután Gottlieb fordított. Júniusban Roger Straus egy feljegyzésben leírta Robert Giroux-nak és a többieknek az úgynevezett Singer-féle szerkesztőségi történetet. Az FSG jelentős fordítási erőfeszítéssel három könyvet tervezett be: egy egyes szám első személyben írt regényt, valószínűleg a Hajó Amerikába címűt, amelyet Singer abban az évben publikált jiddisül; egy emlékirat-gyűjteményt, amely később Apám bíróságán címmel jelent meg; és egy cím nélküli esszégyűjteményt. Straus úgy írta le a gyűjteményt, hogy az merít „az elmúlt harminc évben írt és mindeddig le nem fordított esszék és tényirodalmi művek seregéből, amelyből Singer egyszer majd összeválogat egy kötetnyit. Ezek az esszék filozófiáról, irodalomról szólnak, és néhány előadás is van köztük.” 1963 augusztusában Singer egy levelében ismét említi ezt az ötletet Strausnak, de mintha kibúvót keresne. „Szeretném felhívni a figyelmét arra – írja –, hogy egy esszégyűjtemény még mindig távoli lehetőség, mivel eddig csak nagyon kevés van lefordítva.” A következő évben ehelyett Singer harmadik novellagyűjteménye, a Rövid péntek és más történetek jelent meg, és sem az első személyben írt regényről, sem az esszégyűjteményről nem esett több szó.

Levelében Straus utalt Singer előző harminc évben írt esszéire, azt sugallva, hogy a lehetőségek megbeszélésétől függetlenül Singer fontolóra vette varsói korszaka két esszéjének megjelentetését – „Verter oder bilder” (Szavak vagy képek) és „Tsu der frage vegn dikhtung un politik” (A költészet és a politika kérdése felé) –, amelyeket jóval azelőtt írt, hogy 1935-ben megérkezett New Yorkba.2 Ekkor mintha Singer is, a kiadója is mérlegelte volna, hogy az európai intellektuális hagyomány szerint építsék fel karrierjét, olyan szerzőként, aki szépirodalmi és filozófiai műveket is ír.3 De úgy tűnik, Singer, ahogy egyre jobban megértette az őt övező kulturális környezetet, irányt változtatott, és a kritikai elismerést egy régimódi, bár enyhén ördögi történetmesélő szerepe révén próbálta megszerezni. Üzleti sikere egybeesett azzal, hogy levedlette kifelé mutatott személyiségének intellektuális oldalát, és az átültetett óvilági növény új képét ápolta. A valóságban modern író volt, járatos a világirodalom különböző irányzataiban, és két nyelven dolgozott – először jiddisül alkotott és publikált, majd munkatársak és szerkesztők segítségével angolra fordította önmagát.

Az 1960-as évek eleje és az 1980-as évek közepe közötti időszak egyre lázasabb írással és fordítással telt – különösen a Zlateh, a kecske (1966), első gyermekkötete megjelenése után, amelyet követően még tizenhét gyermekkönyvet írt –, valamint több előadó körúttal is. Singer filozófiája novellákba meg interjúkba ömlött, és miután 1978-ban megkapta a Nobel-díjat, a Beszélgetések Isaac Bashevis Singerrel című könyvbe is (1985), amelyet Richard Burginnel együtt jegyzett, aki rögzítette és megszerkesztette Singer gondolatait. Az esszéiről akkor esik megint említés, amikor a titkárnője, Dvorah Menashe Telushkin 1986 őszén javasolja, hogy gyűjtsék össze lefordítatlan tanulmányait. A javaslat utal arra a „több mint 800 esszére”, amely „három álnév alatt” jelent meg „jiddis újságokban Lengyelországban és az Egyesült Államokban”, majd azzal fejeződik be, hogy „ezeket a műveket csakis azért nem fordították még le, mert elfelejtették, és néhány könyvtár meg jiddis kutatóintézet archívumába küldték őket”.4 Roger Straus mintha erre a javaslatra utalna a Singernek 1987 júliusában küldött levelében, amikor arról ír, hogy legközelebb, amikor találkoznak, beszél majd Singerrel egy Első lépések az irodalomban című könyvről, amely, úgy tűnik, a javaslat első kötetének felel meg. Egy aláíratlan, kézírásos feljegyzés 1987 júliusában szintén említést tesz egy Törött táblák című kéziratról, valószínűleg a harmadik kötetre utalva, amelyet egy 1988. májusi feljegyzésben is megemlítenek mint „tényirodalmi művek és cikkek angol nyelvű gyűjteményét”. Úgy tűnik, ezen erőfeszítések egyike sem ért el soha eredményt – nagyon valószínű, hogy azért, mert mind Telushkin javaslata, mind Straus levele az idő tájt született, amikor Singernél kezdett jelentkezni a demencia.

Javaslatvázlat egy háromkötetes tényirodalmi Singer-gyűjteményre Dvorah Telushkin kézírásával.

Dvorah Telushkin Collection of Isaac Bashevis Singer Papers, Harry Ransom Center, University of Texas at Austin

Israel Zamir, Singer egyetlen gyermeke rögzíti az apjáról szóló emlékirataiban, hogy 1986-ban, „tavaly még tiszta volt az elméje”, „még rengeteg tervet gyártott”, amelyek közé tartozott, hogy ír „egy népszerű gyerekkönyvet a filozófia világtörténetéről”.5 Lester Goran, Singer irodalmi munkatársa a maga memoárjában felidézi, hogy az idősödő jiddis szerzővel folytatott munka ebben az időszakban különösen nehéz volt. Megemlíti Singer fantáziálását arról, hogy írnak egy „remekművet”, amelyből mindketten meggazdagodnak. „Singer egy reggel azt mondta, eljött az ideje, hogy mi ketten végre írjunk együtt egy nagyszerű könyvet – írja Goran. – A könyvnek fel kell derítenie azokat a mélységeket, amelyekben ő őszintén hisz… Fel kell tárnia valódi filozófiáját… Olyan mű lesz, amely megváltoztatja majd az emberek róla alkotott véleményét.”6 Singer elég komolyan gondolta ezt a művet ahhoz, számol be róla Goran, hogy bevonja a Doubleday volt területi igazgatóját, Gordon Weelt, s az ő segítségével adja el a javasolt könyvet kiadóknak, amelyek közül néhány érdeklődést is mutatott. A könyvnek még munkacíme is volt: Isten szökevényei. 1987 áprilisában egy reggelinél Singer azt mondta Gorannek, hogy abban a pillanatban elkezdik írni a könyvet. Ceruza helyett azonban Singer egy villát adott neki. Amikor Goran ezt szóvá tette, Singer azt mondta, elment a józan esze, és adott Gorannek egy másik ceruzát – ezúttal egy vajkés formájában. Amikor Goran végül szerzett egy ceruzát az egyik pincérnőtől, Singer ugyanazt az élettörténetet kezdte mesélni, amelyet már számtalanszor elmondott. Ahogy Goran írja: „Az Isten szökevényei a lehetetlen utolsó lehelete volt.”7 És Singer tényirodalmi gyűjtemény megjelentetésére irányuló tervei ismét elenyésztek.

Míg élt, Singer amerikai karrierjét az irodalmi alapelvek és a kiadás pragmatikus szempontjai egyaránt dominálták. Amikor alkalmak adódtak, ő rájuk vetette magát, azokat részesítette előnyben, amelyek a legmegvalósíthatóbbak voltak. Ritkán ragaszkodott olyan mű kiadásához, amelyet irodalmi tanácsadói piacképtelennek ítéltek, mint például A bűnbánó (1983) esetében, amelynek fordítása már tíz évvel a kiadás előtt elkészült – és amely csak akkor jelent meg, amikor Singer megkapta a Nobel-díjat.8 De az irodalmi karriert illető elképzelése nem mindig vágott egybe kiadóinak terveivel. Bizonyos esetekben időt és pénzt szánt művei lefordítására, hogy azután az ügynöke vagy a kiadója a kézirat félretételét javasolja.

Ám ez nem lassította le Singert: 1955 és 1988 között tíz regényt, tizenegy novellagyűjteményt és négy önéletrajzi művet, valamint tizennyolc gyermekkönyvet publikált. De ez az aktivitás csak egy részét mutatja annak a munkának, amelyet angolul végzett. Hagyatékában számos regény, novella és memoár hever, sokuk a tulajdon kezével javítva, és ezek mindegyikét kiadhatónak ítélte, de gyakorlati okokból félretette. És e gondosan előkészített anyagok közt esszék minikorpusza tárul fel: olyan művek, amelyeket Singer hallgatólagosan azért választott ki, hogy lefordítsák őket. Ezek az esszék egyéb meg nem jelent művekkel együtt gyűltek Singer „káoszszobájában” – abban a gardróbban, ahol kéziratokat, kivágásokat, jegyzetfüzeteket, bizonyítványokat, diplomákat, díjakat, leveleket és az irodalmi és magánéletével kapcsolatos sok egyéb dokumentumot és tárgyat tartott.

Singer tudta, hogy műve befejezetlen marad, amikor eltávozik. Fia felidézi, hogy az utolsó látogatás alkalmával, amikor apja elméje tiszta volt, bement a káoszszobába, és azt mondta: „Jaj, istenem, még száz évet kéne élnem, hogy megszerkesszem, angolra fordítsam és kiadjam a novellákat” – és valóban több évtizedre való lefordítandó, megszerkesztendő és kiadandó könyvet írt.9 1993-ban, két évvel a halála után ezeket az anyagokat megszerezte a Harry Ransom Center, és az esszéket a káoszszoba egész tartalmával együtt elküldték a texasi Austinba, ahol a néhai jiddistudós, Joseph Sherman segítségével katalogizálták őket. Én a Singer-archívumba egy „Lázadás és ima, avagy az igazi tiltakozó” című, kiadatlan jiddis brosúra nyomában érkeztem, amelyről a The New York Timesban azt állítja, a holokauszt alatt írta.10 Jeruzsálemben ülve és az online keresőt böngészve fölfedeztem, hogy a felettébb hasonló címet viselő Az igazi tiltakozóhoz egy angol nyelvű vers – a német kiadója által 1980. augusztus 13-án küldött levél hátoldalán –, amely most ezt a gyűjteményt zárja. Végül elmentem magába az archívumba, és ott a papírjai között rátaláltam a lefordított, de össze nem válogatott esszéire. Straus az 1963-as feljegyzésében azt írta, hogy Singer „egyszer majd szeretne egy esszékötetet összeválogatni” a kritikai írásaiból. E válogatás azt tükrözi, hogy mely műveket tartotta ő lefordítandónak.

Singer esszéi az előadó körutakon találták meg legfőbb közönségüket. És bár – fizetett és fizetetlen, hiteles és hiteltelen – fordítókhoz és munkatársakhoz folyamodott, hogy készítsék el a piszkozatot angolul, minden szerkesztést és javítást ő végzett el. Singer tapasztalt fordító volt, olyan szerzőket ültetett át jiddisre, mint Thomas Mann, Knut Hamsun és Erich Maria Remarque. És bár sosem ismerte el nyíltan, hogy angolra fordítja önmagát, az irodalmi módszerről szóló 1964-es előadásában előhozta a kérdést. Egy fordításról szóló kérdésre így válaszol: „Régebben voltak fordítóim, de ma már magam fordítok rengeteget. Szóról szóra fordítok, és van egy munkatársam, aki segít elrendezni a mondatokat, hogy angolosabbak legyenek. Mert tudom a szavakat, de nem ismerem annyira jól az angol mondatszerkezetet, mint egy olyan ember, aki itt született.”11 Ám még ez a beismerés is csak részleges, mert mint az esszévázlatok bizonyítják, irodalmi erőfeszítései a fordításnál sokkal több mindenre terjedtek ki. Singer szerzői keze látszik a gépiratokon, nemcsak a kifejtett gondolatokban, hanem szerkesztői húzásaiban és javításaiban is. Amint megkapta a munkapiszkozatot, elővette a tollát, és saját kezével kezdte szétszedni az esszét – húzott, átírt, és néha angolul szerkesztette át.

Singer írásainak többségéhez hasonlóan hosszú esszéi is részletekben jelentek meg, amelyek mindegyikén ott volt a jelölés, hogy egy korábbi folytatása. De fikciós műveitől vagy emlékirataitól eltérően a részleteket néha hetek választották el egymástól, és az esszékből hiányzott a cselekmény alkotóeleme, amelyre a tartalmat egyik részlettől a másikig alapozni lehet. Ez nehézséget jelentett az olvasóknak, különösen azoknak, akik nem forgatták rendszeresen a Forvertst, így nem tudták összekapcsolni a részeket, és nem értették a fogalmi ívet vagy teret. Ezeket a darabokat így – mind az átlagolvasók, mind a jiddis kritikusok – olyan töltelékként érzékelték, amely a heti szövegmennyiséghez szükséges. Még a Singer műveit alapos figyelemmel kísérők, köztük a jiddistudósok is hajlamosak voltak mindazt, ami nem a Bashevis álnév alatt jelent meg, silányabb irodalmi minőségűnek tekinteni.12 És ahogy David Neal Miller felvetette, a jiddistudósokat gyakran elfogja a kísértés, hogy „Segalt egy kevésbé lelkiismeretes Varshavskinak tekintsék, ahogy Singer jellemzi Varshavskit egy kevésbé lelkiismeretes Bashevisként” – nem utolsósorban azért, mert Singer fenntartotta ezeket a megkülönböztetéseket.13 De amit Miller Segalról mond, az érvényes Varshavskira is: „Az ellenkezője igaz.”14 Singer stratégaként vetette be ezeket az álneveket: lehetővé tették, hogy változatos témákról írjon különféle álruhákban, és ami talán még fontosabb, hogy bőségesen publikáljon, de ne az ő nevével legyen tele a lap. A legfontosabb azonban – és ez ugyanannyira vonatkozik az esszéire, mint a fikciós műveire és az emlékirataira –, hogy amikor Singer az e nevek alatt megjelent jiddis írásokhoz mint potenciálisan lefordítandó, megszerkesztendő és átírandó anyaghoz folyamodott, akkor ezt az anyagot mindig Isaac Bashevis Singer néven közölte.

Ritkán írt olyasmit, amit nem szándékozott publikálni. A „Kinek kell az irodalom?” második részének eredetileg „Az írók nem »a fióknak« írnak” címet adta – ezt a meggyőződését élete végéig vallotta. Singer nem a fióknak írt, és arról, hogy esszéi fontos részét képezik az életművének, az is tanúskodik, hogy e művekből néhányat az 1960-as évek elejétől kezdve szinte élete végéig elhelyezett számos újságban, folyóiratban, magazinban, brosúrában és antológiában. És bár egész életében állandóan adott interjúkat, amelyekben sok eszméjét összegezte, ezeket egyetlen forrás sem fejezi ki olyan közvetlenül, mint az esszéi.15 Az, hogy nem volt lehetősége egyetlen kötetbe gyűjteni őket, csak annyit jelent, hogy ezt a munkát másoknak kell elvégezniük.

A Forvertsben különböző álnevek alatt megjelent esszék jiddis publikációs története sok esetben csökkenti a jelentőségüket Singer életművén belül. Élete során csak azok az esszék részesültek kritikai figyelemben, amelyek jiddis irodalmi folyóiratokban jelentek meg, de se többet, se kevesebbet nem számítottak szerzői fejlődésében – vagy az irodalmi munkáját ösztönző elméleti szerkezetben –, mint amennyi az újságban megjelent. Az például, hogy Singer fontosnak tartotta művei lefordítását, azokban az elképzelésekben és módszerekben gyökerezett, hogy a modern szerző világirodalmi környezetben dolgozik. A jiddis irodalmi közösség azonban ritkán méltányolta ezeknek az erőfeszítéseknek a tudatosságát. Sokuk ambivalensen vélekedett arról, hogy ő a jiddis irodalom nem hivatalos szóvivője Amerikában – ez a körülmény olyannyira szembetűnő volt, hogy Cynthia Ozick ki is figurázta az „Irigység, avagy jiddis Amerikában” című novellájában (1969).16 Ráadásul attól, hogy az angol nyelvű megjelenések a szépirodalomra összpontosultak, ő és a kiadója továbbra is inkább a régimódi történetmesélő képét ápolta, nem pedig egy modernista íróét olyan intellektuális beállítottsággal, mint amilyen Albert Camus-é vagy Vladimir Nabokové volt, akiket világi bölcsként reklámoztak. Végül, bár az amerikai irodalommal foglalkozó több kritikus is tárgyalta a műveit ösztönző filozófiai témákat az 1960-as évek elején, legtöbbjük nem tudott jiddisül, ezért kritikai gondolataik azon a területen belül maradtak, amelyek anyagát a kutatásukban figyelembe tudták venni.17 Az 1960-as években megindult tudományos folyamat évtizedekre elakadt – és a mai napig kevés kritikus foglalkozik komolyan Singer esszéivel.

Annak ellenére, hogy szerzői személyisége egyre jobban kötődött a történetmesélő képhez, és az esszégyűjtemény megjelentetésének kilátásait újabb fikciós művek kedvéért ismételten félretették, Singer sohasem mondott le intellektuális törekvéseiről. Miután 1978-ban megkapta az irodalmi Nobel-díjat, új írói tekintélyt szerzett a világszínpadon, és egyre gyakrabban hívták meg előadni. Ebben a környezetben visszatért számos alapvető esszéjéhez, amelyek közül sokat az 1960-as években írt, s ekkor lefordította és átdolgozta ezeket az új közönségnek. 1979 tavaszán például meghívták a New York-i Egyetem Gallatin iskolájába, hogy beszéljen az „Írók munkában” című előadás-sorozat keretében, és ő a hittudomány és a vallás természetével foglalkozó, először 1966-ban megjelent esszéjéhez fordult – a „Saját vallásfelfogás” című, a hit modern természetéről szóló megkapó elmélkedéshez –, amelyet most angolra fordított és átírt. Singer életében két változata jelent meg az esszének, az első az egyetemi előadás kivonatainak formájában, „Mit tegyen Isten – vitassa meg a könyvét minden olvasóval?” címmel a The New York Timesban, a második brosúraként, amelyet a Dél-louisianai Egyetem adott ki az 1980-as Flora Levy-előadás-sorozat keretében. De ha valaki nem olvasta a The New York Times pénteki kiadása A részének 29. oldalát, vagy nem volt ott Lafayette-ben az előadás estéjén, az valószínűleg nem vette észre ezt az esszét – amely nem csupán ablakot nyit Singer irodalmi tevékenységének intellektuális alapjaira, de a hit bizonyítékaként is szolgál mindenkinek, aki azzal küszködik, hogy értelmet találjon a modern világban.

Singernek életében soha nem nyílt alkalma arra, hogy egy kötetnyi tényirodalmat publikáljon. De az általa lefordított esszék bepillantást engednek az olvasóknak azokba a témákba, amelyek szerzőként foglalkoztatták – és abba, hogy a világ társadalmairól és kultúráiról alkotott meggyőződései közvetlenül tájékoztatnak a nyilvánosság előtt megjelenő személyiségéről. És bár intellektuális ügyeit sohasem integrálta egészen a népszerű történetmesélői képébe, esszéi felfedik a művészi meggyőződéseknek és a zsidó hagyományoknak azt a hálóját, amely szépírói tevékenysége alapját képezi. Nyíltan feltárják azt is, hogy miképp foglalt állást többek közt a szexualitás, a vegetarianizmus, a természetfeletti és az egyedülálló jiddis szellem témájában.

Mindenekelőtt azonban a Régi igazságok és új klisék gyűjteménye Singernek azt a hitét tárja fel, hogy az irodalom képes ábrázolni azokat a pillanatokat, amikor az, amit tudni vélünk, ütközik azzal, ami meghaladja az értelmünket.

1 Singer fordítója, A. H. Gross meghalt, mielőtt befejezte volna a fordítást, ezért a munka maradékát Singer végezte el Gross lánya, Nancy Gross, valamint Maurice Samuel és Lyon Mearson segítségével. Singer Knopfhoz fűződő tapasztalatainak történetéről lásd Paul Kresh: Isaac Bashevis Singer, the Magician of West 86th Street: A Biography (Dial Press, New York, 1979), 184, valamint a Knopf-dokumentumokat a Harry Ransom Papers Centerben, benne Singer és szerkesztője egyre jobban elmérgesedő kapcsolatával.

2 Singer: „Verter oder bilder.” Literarishe Bleter, 1927. augusztus 26., 663–65; „Tsu der frage vegn dikhtung un politik.” Globus 1, 3 (1932. szeptember), 39–49.

3 Singer varsói írói éveinek és amerikai első két évének részletes történetéről lásd David Stromberg: „»Your Papers for a Tourist Visa«: A Literary-Biographical Consideration of Isaac Bashevis Singer in Warsaw, 1923–1935”, in: The European Journal of Jewish Studies 15.2 (2021), 256–84; és „»Don’t Be Hopeless, Kid«: A Literary-Biographical Consideration of Isaac Bashevis Singer’s First Years in New York, 1935–1937” in: Studies in American Jewish Literature 40.2 (2021), 109–39.

4 Telushkin háromkötetes gyűjteményt javasol, amelyet a Héber Egyetem professzora, Chone Shmeruk válogatott, az első kötet a Korai történetek, 1924–49, a második A régi és új otthonból címet viseli – ez egy memoár, amelyet Singer 1963–65-ben közölt a Forvertsben Fun der alter un nayer heym címmel –, a harmadik pedig az Irodalmi konferenciák, esszék és kritikák, 1939–1949.

5 Israel Zamir: Journey to My Father: Isaac Bashevis Singer. Ford.: Barbara Harshav. Arcade Publishing, New York, 1995, 231.

6 Lester Goran: The Bright Streets of Surfside: The Memoir of a Friendship with Isaac Bashevis Singer. Kent State University Press, Kent, OH, 1994, 139.

7 Lester Goran: The Bright Streets of Surfside, 152.

8 A regény jiddis és angol nyelvű kiadásának történetéről lásd David Stromberg: Narrative Faith: Dostoevsky, Camus, and Singer. University of Delaware Press, Newark, 2018.

9 Zamir: Journey to My Father, 231–32.

10 Richard Burgin – Isaac Bashevis Singer: Conversations with Isaac Bashevis Singer, 52. Arról, hogy Singer utalt erre az esszére A bűnbánóhoz fűzött szerzői jegyzetben, ahol szintén filozófiai dialógust folytat szereplője állításairól, lásd David Stromberg: „Rebellion and Creativity: Contextualizing Isaac Bashevis Singer’s »Author’s Note« to The Penitent.” In geveb, 2016. június.

11 Singer előadása az irodalmi módszerről, 1964. január 29. (hangfelvétel, 7” tekercs, Harry Ransom Center, University of Texas at Austin).

12 Ez a tendencia átterjedt a későbbi évtizedek Singer-műveinek kritikáira is, például amikor Jan Schwartz azt írja, hogy „Singer legjobb művei a Yitskhok Bashevis név alatt jelentek meg jiddis folyóiratokban és újságokban” (Survivors and Exiles: Yiddish Culture after the Holocaust. Wayne State University Press, Detroit, 2015, 231).

13 David Neal Miller: Fear of Fiction: Narrative Strategies in the Works of Isaac Bashevis Singer. SUNY Press, Albany, 1985, 58.

14 Uo.

15 Singer interjúinak gyűjteményét lásd Isaac Bashevis Singer: Conversations (1992).

16 Ozick novellájáról és annak az amerikai irodalomtörténetben elfoglalt helyéről lásd Leah Garrett: „Cynthia Ozick’s »Envy«: A Reconsideration.” Studies in American Jewish Literature 24 (2005), 60–81 és Kathryn Hellerstein: „The Envy of Yiddish: Cynthia Ozick as Translator.” Studies in American Jewish Literature 31, 1 (2012), 24–47.

17 Lásd különösen a Critical Views of Isaac Bashevis Singer című kötetben (1969) összegyűjtött cikkeket.

Szépirodalom

Korunk sátánja*

Amerikában egy jiddis író láthatatlan entitás, szinte kísértet. Talán ezért érdekelnek annyira a kísértethistóriák és a természetfeletti. Minden írásomban hajlamos vagyok azt kutatni, ami el van rejtve a szem elől. Valahol hiszek abban, hogy minden emberi lény megszállott, és nekem azok az igazi írók, akikben megvan az ördögűzés képessége.

Első könyvem, A sátán Gorajban Varsóban jelent meg 1935-ben, abban az évben, amikor az Egyesült Államokba jöttem, és azóta minden művemben ördögökkel meg ördögfiókákkal küszködöm. És elég régimódi vagyok ahhoz, hogy Istenben is higgyek.

A szépírás mellett újságíróként dolgozom a The Jewish Daily Forwardnál. Nős vagyok, és van egy fiam.

Azt hiszem, hogy ezt a nemzedéket a legrosszabb ördög szállta meg, akit a pokol valaha a félrevezetésünkre küldött. Korunk sátánja egy humanista szerepét játssza, és egyetlen vágya van: hogy megváltsa a világot. E démon kiűzése a legnehezebb dolog, de én kész vagyok kivenni a részem belőle.

{*} Ez a dátum nélküli, ceruzával írt életrajzi jegyzet Singer hagyatékában volt. Úgy tűnik, egy nyilvános esemény bevezetőjének készült. A téma és Singer határozott kézírása arra utal, hogy valamikor az 1960-as években íródott.

Tartalomjegyzék

Előszó

Az írók nem a fióknak írnak – Bevezetés Isaac Bashevis Singer esszéihez

Szépirodalom

Korunk sátánja

Zsurnalisztika és irodalom

Miért káros az irodalmi cenzúra?

Kinek kell az irodalom?

Régi igazságok és új klisék

Történetmesélés és irodalom

Gyermek- és felnőttirodalom

Jiddis és zsidó élet

A kabbala és a modern idők

A tízparancsolat és a modern kritikusok

A judaizmus szelleme

Jiddis, a száműzetés nyelve

A jiddis színház él – a múlt ellenére is

Jiddis és zsidóság

Személyes írások és filozófia

A cirkuszban

Miért írok úgy, ahogy? Egy zsidó író filozófiája és definíciója

Saját vallásfelfogás

Történet egy novellagyűjteményről

Az első könyv megírása

Az igazi tiltakozóhoz

Singer, a szerkesztő – Utószó a szerkesztési folyamatról

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bibliográfia

Név- és tárgymutató

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Szalkai Diána

ISBN 978 963 633 046 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License