Susan Wiggs

Az ünnep varázsa

*

Sarah Morgan

Kis karácsony, nagy szerelem

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Wiggs, 2003 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A mű eredeti címe: The Saint James Affaire

(It Happened One Christmas,Harlequin, Mills & Boon)

Magyarra fordította: Ebert Emese

Első megjelenés: Arany Júlia 27. (2012.)

© Sarah Morgan, 2008, - Vinton Kiadó Kft., 2021

A mű eredeti címe: Italian Doctor, Sleigh-Bell Bride

(Harlequin, Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Vízvári Rita

Első megjelenés: Szívhang 433. (2011.)

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-400-1

- Borító: Shutterstock

A MIRA ® a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1. fejezet

Elaine St. James sietős léptekkel haladt az Ötödik sugárúton, mintha így elmenekülhetne a karácsony elől, de ez persze nem sikerült neki. Nem messze tőle egy csapat pirospozsgás arcú lány a Halld, a hírhozó angyalok énekelnek! dalt harsogva adományokat gyűjtött a bevásárlási lázban égő emberektől és a turistáktól. Elaine az utolsó pillanatban ugrott félre, hogy kikerüljön egy enyhén tántorgó Mikulást, akinek a korai napszak dacára már tömény karácsonyi jókedv áradt a leheletéből.

Bár mobilját szorosan a fülére szorította, alig hallotta Byront, a barátját. Ahhoz azonban eleget hallott, hogy felfogja, nem jó hírt kapott.

– Egy melltartómodell? – kiabálta az apró százszorszépekkel díszített telefonba.

A férfi válasza egy rosszízű, goromba megjegyzés volt.

Ettől még inkább feldühödve már teljes hangerővel üvöltötte:

– Egy melltartómodellért dobsz engem?

Túl későn vette észre, hogy az énekesek pihenőt tartva abbahagyták a dalolást, és a közlekedési lámpa épp megállította a keresztforgalmat. Így aztán a fél város hallhatta a Byronnak ordított utolsó mondatát.

Számtalan kíváncsi pillantás közepette Elaine lekapta a telefont a füléről, és vörösre vált arccal megigazította kézitáskáját a vállán. Byron éles fejhangja még halkan kiszűrődött a telefonból, de ő már nem akarta hallani a további magyarázkodását.

Összecsukta a telefonját, és elindult a zebrán, kihasználva a zöldre váltó lámpa kínálta egérutat. Mögötte megindult a többi járókelő áradata is, és az énekesek rázendítettek a Silver Bellsre.

Tessék, megint itt a karácsony! – gondolta Elaine letörten, s meglepődve vette észre, hogy könnyek gyülekeznek a szeme sarkában. Könnyek… Nem Byron miatt, hanem azért, mert egy álma megint szertefoszlott, mert újabb ajtó csapódott be a reményteli kilátások előtt.

Megrázta a fejét, kihúzta magát, és továbbmasírozott a sugárúton. Valójában óriási tartalékai voltak önfegyelemből. Úgy nevelték, hogy mindig azt tegye, amit elvárnak tőle, és ezt nagyon jól csinálta. Csak a mai napot kell túlélnie, nem lehet az olyan nehéz.

Igyekezett átvenni a vidám gyerekek, a mosolygó járókelők hangulatát. Megpróbált ő is egy kényszeredett mosolyt kicsikarni magából, ám a kísérlete inkább fogcsikorgatáshoz hasonlított.

Miért olyan egyszerű a karácsony a legtöbb embernek, és miért olyan szörnyű neki? Hol volt ő, amikor a karácsonyi hangulatot osztogatták? Valószínűleg hátul állhatott a sorban.

Tudta jól persze, hogy hol volt: egy megfelelő internátus rideg bezártságában vagy egy megfelelő nyári táborban vagy egy megfelelő egyetemi kollégiumban. Olyan buzgalommal fejlesztette tökélyre önmagában a képességet, hogy mindig azt tegye, amit elvárnak tőle, hogy elfelejtette feltenni magának a kérdést, mi is az értelme az erőfeszítéseinek.

A következő kereszteződésnél egy csillogó táskákkal és díszszalagokkal átkötött ajándékdobozokkal felpakolt nő vágott be elé. Elaine összeszorította a száját, nehogy hangos megjegyzésre ragadtassa magát, de egy grimaszt nem tudott elfojtani. Még soha nem érkezett ekkora késéssel egy ebédre, és a kelletlenkedést meg a rosszkedvet sem hagyta magán ennyire eluralkodni. A körülményekre való tekintettel azonban némi morcosságot igazán megengedhet magának.

Volt idő, nagyon-nagyon régen, amikor a karácsonyi nyüzsgés, az ünnepi illatok varázslatos érzésekkel töltötték el. Hiányzott neki az a régi énje, de nem tudta, hogyan hozhatná vissza az egykori röptető felszabadultságot. Nyilvánvalóan nem Byron volt a megoldás. Persze ezt már a legelején tudnia kellett volna, de minden csalódás ellenére, amit az élet hozott neki, valahol mélyen még mindig létezett az a titkos, élettel teli belső énje, amely hinni akart a varázslatokban.

Hirtelen egy manóval találta szemközt magát, aki egy csuprot tartott a kezében, rajta egy mosolygó árva gyerek képével. A fogát összeszorította, a fejét leszegte, s úgy tett, mintha nem látná. Ha nem néz a szemébe, lehet, hogy le tudja rázni. Elég ügyesen meg tudott szabadulni az emberektől, és ez éveken keresztül megóvta sok mindentől.

Ez az utcai adománygyűjtögetés hamis dolog, emlékeztette magát. A csuprokból, perselyekből a pénz átkerül a kéregetők zsebébe, hogy aztán elbiliárdozzák vagy más haszontalanságokra költsék.

– Nemsokára iiiitt a karácsony! – kornyikálta a manó a Silver Bells refrénsorát.

Elaine felsóhajtott, miközben a halloweent követően az egész várost elárasztó zöld műanyag girlandokat és villogó lámpácskákat figyelte. Minden évben egyre korábban kezdődik az ünnepi készülődés, hogy egyre több pénz elköltésére ösztökéljék az embereket. Mélyen legbelül mégis minden évben feltámadt benne az izgatottság érzése. És a reményé: talán ez az év jobb lesz. De soha semmi nem változott, és az idő előrehaladtával ő egyre cinikusabb, ugyanakkor egyre sérülékenyebb lett.

– Kérem, hölgyem, adjon valami csekélységet! – rázta a manó az orra előtt a csuprát. A másik kezében egy énekeskönyvet szorongatott. A mellkasán öntapadós névkártya virított a következő szöveggel: Üdvözöllek! A nevem Larry. Rikító piros sálat viselt a nyaka körül, és erőltetett vigyort az ábrázatán.

A lámpa zöldre váltott, és Elaine meglódult a többi járókelővel együtt, de a tolakodó manó tovább követte.

– Csak valami apróságot a gyerekeknek! – Futólag felvillantott egy hivatalosnak látszó engedélyt is a nyomaték kedvéért. Biztosan hamisítvány, gondolta Elaine. – Adakozzon a gyerekeknek, hölgyem!

Elaine ráripakodott:

– Menj innen!

Larry manó taktikát váltott, bevetette a kölyökkutya-tekintetet.

Légy erős! – biztatta magát Elaine. Ha most engedsz, rögtön jön a következő, aztán már a fél város nálad könyörög valami adományért. Arcát a fagyos szélbe fordítva haladt tovább rendületlenül.

A manó lerázhatatlannak bizonyult.

– Nem én tehetek róla, hogy a pasija ejtette egy ostoba nő kedvéért. Ne a gyerekeken álljon bosszút! – hadarta.

Elaine kifakadt:

– Ezzel aztán végképp elástad magad nálam!

– Gondoljon a gyerekekre! Tudja, milyen varázslatos ereje van annak, ha valaki ad másoknak?

– Nem hiszek a varázslatokban.

– Attól még léteznek. De ahhoz adnia kell. Na, mi az az öt dollár valakinek, akinek ezerdolláros Manolo csizma van a lábán?

Egy manó, aki behatóan ismeri a lábbeliket! Egyre furcsább helyzet.

– Öt dollár, és kezdődik a varázslat – ütötte tovább a vasat a kéretlen kéregető. – Garantálom!

– Fizetek, és eltűnsz?

Larry manó kacsintott egyet, és ragyogó arccal vigyorgott rá.

– Bízzon bennem, nem fogja megbánni! Segítsen rajtunk, és a világ is segít magán.

– Miből gondolod, hogy segítségre van szükségem?

– Nem lavírozhat végig az élet nyüzsgő útjain úgy, hogy távol tartja magától az emberi együttérzés minden formáját – mondta.

Remek! Az előbb a csizmám márkáját ismerte fel, most meg Dickens Karácsonyi énekéből idéz. Bolond egy világban élek, gondolta Elaine.

– Legyen tíz dollár, és kezdődhet a varázslat! – srófolta feljebb rögtön az ajánlatát a manó, elbizonytalanodásként értelmezve a hallgatását.

– A fenébe! – Miután végleg elfogyott Elaine türelme, előkapta a pénztárcáját, és odavetett neki egy húszast.

– Boldog karácsonyt, Elaine! – kurjantotta Larry manó boldogan.

– Na persze!

Ebben a pillanatban szöget ütött a lány fejébe, hogy a manó a nevén szólította. Hirtelen megtorpant, minek következtében hátulról beleütközött egy üzletember, aki egy mogorva „Bocsánat!” után kikerülte, és rohant tovább. Elaine próbálta a tömegben megtalálni a manót, de annak már hűlt helye volt. Honnan tudta a nevét? Véletlenül ráhibázott? Nem, nem, amikor kivette a húszdollárost a táskájából, valószínűleg megláthatott valamit, amin rajta volt a neve.

Egy vállrándítással elintézte az ügyet és folytatta útját. Újabb kórus mellett haladt el, amely teli torokkal zengte: Boldog karácsonyt mindenkinek!

A karácsony azonban már régóta nem tartogatott semmiféle boldogságot Elaine számára. Mostanában az ünnep közeledte azt jelentette, hogy egyre több határidőt kellett teljesítenie, egyre több eseményt megszerveznie és egyre több ügyféllel találkoznia.

Mivel Byron már nincs a képben, szerencsére eggyel kevesebb ajándékot kell ma délután vásárolnia. Annyi kényelmetlensége mégis származik ebből a fejleményből, hogy a szüleinek el kell mesélnie a történteket, pedig ők már családtagként kezelték Byront.

Befordult egy mellékutcába, ahol megkönnyebbülésére már nem hullámzott tömeg, csupán egy koldus vert tanyát a Fezzywig’s grillbártól nem messze, egy lépcsőfeljáró tövében. Lábánál koszos bundájú kutya hevert.

Elaine belegyorsított, és csaknem futott már, amikor táskája lecsúszott a válláról, és holmija a mocskos járdára borult. Fogcsikorgatva leguggolt, és próbálta összekapkodni szerteszét heverő dolgait: a mobilját, egy kis fémdobozt mentaízű cukorkáival, bőrkötésű naptárát, rúzsát és egyéb apróságokat. Amikor végzett, felállt.

– Hölgyem, valami itt maradt! – A koldus egy kulcscsomót emelt a magasba, amelyen egy apró ezüstkorcsolya lógott.

– Köszönöm. – Elaine elvette a kulcscsomót, és betette a táskájába.

Elindult, majd pár lépés után gondolkodóba esett. Végül kihalászott egy bankjegyet a tárcájából. Nem könnyen adott ki pénzt, de a szolgálatok ellenértékét meg kell fizetni. A koldus visszaadta az ezüstkorcsolyás kulcscsomóját, és ezért jutalmat érdemel.

A kulcscsomót emlékeztetőül hordta magánál, hogy soha el ne feledje, milyen nagy árat fizetett azért, mert valakinek odaadta a szívét.

2. fejezet

Beért a város mostanság legfelkapottabb éttermének számító Fezzywig’s grillbár utcára kinyúló előtetője alá. A hely Elaine reklámügynökségének köszönhetően a társasági lapokban szereplő és celebmagazinok borítóin feszítő huszonéves fiatalok kedvenc déli találkahelye lett.

Ahogy belépett, megnyugtató érzéssel töltötte el az ötletesen megvilágított berendezés bőrborításának finom csillogása, az üvegpoharak tiszta ragyogása, és hálaimát rebegett magában, hogy nem szólt semmilyen karácsonyi dal. Helyette Coltrane klasszikus dzsesszfutamai biztosítottak halk háttérzenét a válogatott közönségnek.

A kesztyűjét lehúzta, a sapkáját levette, kibújt a kabátjából, és átadta őket a ruhatáros lánynak. Aztán bement a női mosdóba. Csontszínű kasmírnadrágjával és kardigánjával teljesen elégedett volt, különösen a vajpuha bőrből készült Manolo csizmájával kiegészítve, de a haját és a sminkjét botrányosnak találta.

Az iszonyúan erős szél, a brutális hideg és a jeges utak szintén olyan dolgok voltak, amelyek hozzájárultak ahhoz, hogy ne szeresse a karácsonyt.

Kifésülte fényes, szőke haját, majd elővette sminkkészletét, és gyakorlott mozdulatokkal hozzálátott az arca felfrissítéséhez. Miközben a romok helyreállításán dolgozott, gondolatai felfokozott tempóban cikáztak. Szóval Byron dobta! El kell döntenie, hogyan is álljon ehhez a váratlan fordulathoz. Játszhatná a megsebzett, gyámoltalan és segítségre szoruló nő szerepét, elmerülhetne barátai vigasztaló közhelyeinek langymelegében, hallgatván, hogy mennyire nem érdemelte őt meg az a szemét alak, hogy soha nem is volt hozzá való, hogy később majd mennyire meg fogja bánni és sajnálni Byron, hogy elhagyta őt.

Közelebb hajolt a tükörhöz, és miközben egy szempillafésű segítségével megpróbálta szétválasztani a pilláit, tovább latolgatta a lehetőségeket. Csalódottságát és megalázottságát gúny mögé rejthetné, és Byron Whitherspoont nevetség tárgyává tehetné az ismerősei körében. Azzal, hogy egy iszonyúan ostoba nő kedvéért dobta őt, elég indokot szolgáltatott erre.

Rendben, gondolta a szájfényét visszazárva és mosolyt erőltetve arcára. Ma lesz karácsony estéje. A legalkalmasabb idő arra, hogy jól érezzük magunkat. Erre fog törekedni, mintha a barátja elvesztése semmit sem jelentene neki.

Valójában nem is nagyon kellett szerepet játszania. Szemöldökét enyhén összeráncolva, tetőtől talpig végigmérte magát a tükörben. Nem is rossz! Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy frissen elhagyott nő. Érzései közt kutakodva megállapította, hogy semmiféle érzelmi mélypontra nem került a történtek miatt. Az egyetlen sajnálatos dolog az volt, hogy ma este partner nélkül kell megjelennie a szülei partiján.

És éppen a kiborulás hiánya miatt valahol legbelül mégis csalódott volt. Hol a kín, a trauma, a sírás, a panaszkodás? Vergődés a fájdalomban? Ha legalább néhány percen keresztül sikerülne sírnia, akkor az azt jelentené, hogy az elmúlt hat hónapot nem azzal pazarolta el, hogy egy olyan pasival randizgatott, aki egyáltalán nem is érdekelte. De semmiféle késztetést nem érzett arra, hogy sírva fakadjon. Ellenkezőleg, olyan érzése volt, mintha egy munkát most fejezett volna be.

Bár még viszonylag korán volt, máris szép számban gyűltek össze vendégek, hogy kicsit feltöltődjenek az utolsó bevásárlási roham és az esti partik előtt. Ahogy Elaine átvágott a termen, és ismerősöket üdvözölt, oda-odabólintott meg integetett, jól begyakorolt mosolyán szemernyit sem látszott Byron árulása. Kedvelte ezeket a művészeket, a társasági élet szereplőit, a divatirányzatok alakítóit, akik szintén kedvelték őt. Elemében érezte magát itt a rivaldafényben, miközben a munkatársai felé tartott, akik egyben a legjobb barátai is voltak.

Mégis motoszkált benne valamilyen rossz érzés. Annak azonban semmi köze nem volt a Byronnal pár perce folytatott nyilvános beszélgetéséhez. Fogalma sem volt, hogy miért, de néha a legalkalmatlanabb pillanatokban olyan érzés kerítette hatalmába, amilyen az ő helyzetében lévő emberhez a legkevésbé sem illett: a magányosság.

Képtelenségnek tűnhetett ez egy olyan nő részéről, aki annyira mozgalmas, eseményekkel teli életet él, mint ő, de mégis így érzett. Bármennyire próbálta is tagadni az igazságot, gyakran eluralkodott rajta a haszontalanság tudata és az üresség csontig hatoló fájdalma.

Az üresség volt a fő ellensége. Szünet nélküli aktivitással harcolt ellene. Feladatának tekintette, hogy napra készen tájékozódjon a közélet eseményeiről, rendszeresen megjelenjen a divatvilágnak és a szórakoztatóiparnak a média érdeklődésére számot tartó rendezvényein, és az ott forgolódó emberek ismerjék a nevét.

Makacs és határozott természete révén néhány év alatt a város egyik legnépszerűbb és legbefolyásosabb reklám- és médiaszemélyisége lett.

Hosszú lépésekkel átvágott a báron, és odasietett a bokszhoz, ahol a barátai vártak rá, miközben koktéljukat iszogatták és csevegtek.

– Na, végre! – integetett Melanie. – Elkéstél!

– Bocsánat! – Elaine becsúszott a lópatkó alakú boksz padjára Bobbi mellé, aki nem a legjobb, hanem a legeslegjobb barátnője volt. – Még rengeteg telefont el kellett intéznem az irodában.

Egy kis bosszúságot érzett a kollégái miatt. Azt hiszik, hogy csak azért, mert karácsony van, szabadságolhatják magukat és félretehetik a sürgős munkákat. Tudniuk kellene, hogy a feladatok nem tűnnek el pusztán azért, mert a naptár szerint ünnep van. Sőt tulajdonképpen ez az időszak még több munkával jár.

A manó rosszul mondta. A karácsony csodáját nem az ajándékozás jelenti, hanem hogy karácsonykor a média még fokozottabb figyelemmel követi a nyilvánosság elé kerülő munkáikat.

Mivel már elmúlt dél, rendelt egy Kir Royale koktélt, kibújt táskája vállpántjából, és elszántan mosolyt erőltetett az arcára. Jenny P. – Pinkwater volt a rendes neve, de már régóta nem használta így – tökéletesen nézett ki Kajal rúzsával, fekete merinógyapjú ruhában és térdig érő velúrbőr csizmában. Melanie Benz, akiért rajongtak az ügyfelei, kipakolta az asztalra határidőnaplóját és menedzserkalkulátorát. Olyan vékony volt, mint egy pálcika, platinaszőke haja tüsire vágva, szemöldöke ívesre gyantázva. Bobbi, aki egy szupermodell külsejével dicsekedhetett, élő reklámhordozóként T. Gallagher pulóverben és bőrszoknyában feszített, Chez Moi sminkkel és Iago stílusú hajjal.

Elaine fedezte fel Bobbit. Egy észak-karolinai kisvárosból érkezett New Yorkba, hogy bekerüljön a show-bizniszbe vagy a modellszakmába. Elaine-nek és kollégáinak azonban más tervei voltak vele. Médiabefolyásuk segítségével Bobbiból egy igazi nagyvárosi csajt kreáltak. Megfelelő külsőt találtak ki neki, az aktuális sztárokkal meg társasági celebekkel pózoltatták lépten-nyomon, és a nevét mindig megemlítették a megfelelő helyeken. És a dolog működött! Szép sorban minden magazinban – köztük a Vogue-ban vagy a Questben – feltűnt, amelyik csak számított ezen a piacon. A telefonja állandóan csörgött, meghívások tömkelege árasztotta el. Aztán pár hétre rá megkereste a Cosmo is, hogy szerepeljen a hasi zsírpárnákat eltüntető gyakorlataiban. Bobbi piacra dobása óriási sikernek bizonyult.

Elaine számára már csak ráadás volt, hogy Bobbi nem csupán médiasiker lett, hanem a legjobb barátnője és bizalmasa, szinte a testvére is egyben.

Vele talán megoszthatná a titkait és az álmait, neki elmondhatná, hogy a Byronnal való szakítás tulajdonképpen nem is fájdalmas, hogy inkább megijedt, mert attól tart, hogy nem képes egyetlen kapcsolatot sem megtartani.

Nem! Ennyire nem adhatja ki magát senkinek. Még a lelki társával sem lehet ennyire őszinte.

Ma este Bobbinak kulcsszerep jut a cégük jövőjének biztosításában. Az ő feladata lesz, hogy elcsábítsa a titokzatos és ambiciózus Axelt, a felkapott svájci parfümkészítőt, akit már régóta szerettek volna az ügyfeleik között tudni. Ez volt most a legfontosabb feladat. Axel lenne a leghatásosabb bizonyíték a szülei felé, hogy sikerül valamit önállóan is elérnie, és képes a saját életét élni, a saját lábán megállni. A szülei mindig úgy tekintettek rá, hogy a lányuk csak szórakozik, miközben ők támogatják a kis hercegnőjüket, aki azt játssza, hogy a médiában dolgozik, hogy elfoglalja magát valamivel addig, amíg talál egy olyan férfit, aki megfelel a szülői elvárásoknak – mint például Byron Witherspoon –, és feleségül megy hozzá.

Tehát Elaine-nek most sokkal nagyobb szüksége volt Axel megszerzésére, mint korábban bármikor. Ha sikerülne a svájci milliomossal nyélbe ütni az üzletet, az biztos enyhítené a megalázottság érzését, és Byron árulását könnyebben elfelejtené.

– Ha összejön vele az üzlet, Európa további nagyhalai felé nyílik meg az út – vetítette előre Elaine, miközben részletesen átbeszélték az este programját. Annak az eseménynek a programját, amelyet a társasági lapokban évtizedek óta csak St. James Gálaként emlegettek. Minden évben – ugyanúgy, ahogyan azt a nagyszülei is tették – a szülei meghívtak mindenkit, aki számított a rendes évi karácsonyesti partijukra. Eltérően a korábbi évektől ezúttal Elaine cégét kérték fel a rendezvény megszervezésére. S Elaine természetesen nem akart kudarcot vallani.

– Milyen a pasi? – kérdezte Bobbi. – Kilencvenhét százalékig biztos vagyok benne, hogy még soha nem csináltam milliárdossal.

– Tökéletes a pasi.

– Miért, csináltad már vele? – érdeklődött Mel.

– Természetesen nem. De Axellel régóta ismerjük egymást. Tulajdonképpen még az internátusból. Az efféle jóképű srácokat ki kellene tiltani az ilyen iskolákból. Majd meglátod!

Elaine-nek nagy élvezetet okozott másokat új, számukra ismeretlen dolgokba bevezetni, és hasonlóan kedvét lelte párok összeboronálásában is. Állandóan a következő lépésen törte a fejét. Ez éltette, ez adott értelmet az életének.

Elaine és Mel összedugták a fejüket, mint egy hadsereg két tábornoka, hogy elvégezzék az utolsó simításokat a parti ülésrendjén.

– Elaine, nem kaphatnék egy kis előleget? – hajolt közéjük Bobbi. – Teljesen le vagyok égve.

Elaine összeszorította száját.

– Már eddig is annyi előleget kaptál, hogy még a nyári fizetésedből is vonni fogjuk.

– Tudom, tudom, de nagyon költséges ezt a színvonalat fenntartani. A hitelkeretemet már teljesen kimerítettem, ráadásul holnap karácsony. Mondj már valamit!

Elaine erőt véve magán jó képet vágott a dologhoz, csak magában háborgott azon, hogy egyeseknek nincs sem önkontrollja, sem megfelelő munkamorálja.

– Ugorj be reggel az irodába, írok egy csekket!

– Igazából úgy terveztem, hogy holnap már nem jövök be.

– De ez a legforgalmasabb időszaka az évnek!

– Csakhogy karácsony van – érvelt Bobbi.

– Ne gyere ezzel, amikor ennyi a munka!

– De karácsony csak egyszer van egy évben – folytatta Bobbi behízelgő hangon. – Szerettem volna hazarepülni a családomhoz. Jimminek, a nővéremnek most született a második kisbabája. Van-e szebb dolog karácsonykor, mint egy újszülött kisbaba?

– Igen, egy svájci milliárdossal kötendő szerződés – mondta Jenny.

Melanie végigfuttatta csillogó körmeit egy előtte heverő listán.

– Elaine, most jut eszembe, nagyon klassz a mamáddal együtt dolgozni!

A pohara felett Elaine megeresztett egy erőltetett mosolyt.

– Valóban… – Végtére is az anyja, Freddie St. James elfogadta lánya ötleteit a partival kapcsolatban.

Freddie-nek csak egyetlen dolog volt fontosabb az életben egy sikeres estélynél – az, hogy mit írnak az újságok a nagy eseményről. Mivel mindkettőjük szeme előtt ez lebegett, a közös cél közelebb hozta az anyjához, mint bármikor azelőtt. Már csak óceánok választották el őket egymástól, nem fényévek.

– Idegesnek tűnsz – jegyezte meg Jenny, oldalra billentve fejét. – Te soha nem szoktál idegeskedni. Mi van veled?

– A szüleim partiját szervezzük, az isten szerelmére!

– És? Állandóan partikat szervezünk. Mi vagyunk a legjobbak az egész városban. Az emberek még mindig a Segélyvonal Alapítvány javára Bridgehamptonban szervezett, tavalyi hálaadás napi rendezvényünkről beszélnek. Miért emészted magad?

Elaine nagyot sóhajtott. Miért is ne mondja el?

– Gyűlölöm a karácsonyt! Gyűlölöm az életemet! Byron dobott egy melltartómodell kedvéért.

A bejelentést döbbent csend követte az asztal körül.

– De úgy volt, hogy összeházasodtok! – Jenny tért magához először. – Az apjának egy egész médiabirodalma van. Ti ketten lettetek volna a legsikeresebb médiapáros.

Bobbi közelebb hajolt, és átölelte a barátnőjét.

– Ó, szívem – vigasztalta vicces déli akcentusra váltva –, annyira sajnáljuk!

– Ne sajnáljatok. Csak az időzítés bosszant.

– Még nincs túl késő, hogy találjunk neked valakit ma estére. – Mel keresgélni kezdett a menedzserkalkulátorában. – Karácsonyestére nem maradhatsz partner nélkül.

Elaine igazából nem akart senkit. Sőt a karácsonyt sem akarta. Egyszerűen csak túl akart jutni az ünnepi őrületen, hogy újra belevethesse magát a munkába.

– A mai este tökéletes lesz! – biztatta Jenny megemelve poharát. – A szüleid el lesznek bűvölve, Axel a tenyerünkből fog enni, és mindenki boldogan él, amíg meg nem hal.

Elaine bágyadtan mosolygott, amint felemelte pezsgős poharát, hogy koccintson a barátaival.

Az összekoccanó poharak csilingelése beleolvadt a zene és a beszélgetések zajába. Túl fogom élni, gondolta Elaine. A magány és a sóvárgás a lúzerek jellemzője. Az ő estéje tökéletes lesz.

A pezsgőjében lévő buborékokat figyelte. És akkor a félig tele poháron keresztül meglátott valamit, amitől hirtelen megdermedt. Nem mozdult, nem vett levegőt. Az agya is teljesen kiürült.

Minden elhomályosodott körülötte, kivéve a férfit. Az ő vonásai jól kirajzolódtak előtte, az ő alakja az utolsó porcikájáig ismerős volt az eltelt – fejben gyorsan utánaszámolt – hét év ellenére. Ma pontosan hét éve!

Úgy érezte magát, mint egy csapdába esett vad, ugyanakkor el volt bűvölve. Mintha mézben fuldokolna. Az első szerelem hatalmas ereje újra megérintette, sőt teljesen hatalmába kerítette, és olyan érzéseket ébresztett benne, amelyekről azt hitte, hogy már rég nem is léteznek.

Fizikai lehetetlenség volt tekintetét levenni a férfi széles válláról, könnyed mosolyáról. A belőle áradó biztonságot és vonzalmat szinte a bőrén érezte. Az idő csak még ellenállhatatlanabbá tette, és fölerősítette azokat a tulajdonságait, amelyek Elaine álmaiban rendszeresen felbukkantak.

Klasszikus Bob Marley-dallam hangjai töltötték be a termet.

– Mi a baj? – kérdezte tőle Jenny. – Úgy nézel ki, mint aki szellemet látott.

Elaine lehajtotta a fejét, hogy elrejtse kipirult arcát, s lassan letette a poharát.

– Kísért a múlt – suttogta.

3. fejezet

– Kinek a múltja? – firtatta Jenny.

– A sajátom. – Elaine remegő kezére támasztotta állát, és a magas, soha el nem felejtett sziluettet bámulta a terem másik végében.

Elözönlötték az emlékek azokból az időkből, amikor a karácsony még sokkal többet jelentett számára, mint pusztán összeegyeztetni a társasági életét a munkájával. Akarata ellenére nosztalgiával gondolt vissza azokra a napokra, amikor énje legérzékenyebb, legsebezhetőbb része is biztonságban érezte magát egy hirtelen felbukkant idegen társaságában.

Soha nem lett volna szabad találkozniuk! Elaine egy olyan társadalmi réteghez tartozott, amelyet íratlan, ám annál szigorúbb szabályok irányítottak. Ezen szabályok egyike sem engedte, hogy olyan fickókkal barátkozzon, mint Tony Fiore. A férfi teljesen más világból jött, amelynek szintén megvoltak a maga törvényei. Egy népes amerikai olasz családban nőtt fel Brooklynban. Az a család ugyanúgy ragaszkodott a saját köreihez, mint Elaine-é a magáéhoz.

Elaine St. James tizennyolc éves kora körül kezdte felfedezni, hogy van élet az ő kiváltságos, elszigetelt világán kívül is. És Tony óriási felfedezés volt a számára!

Immár idősebben és valószínűleg még érdekesebb emberként, Tony Fiore megállt a terem másik végében lévő zsúfolt asztalnál, és társalgásba elegyedett a körülötte ülő, jól öltözött emberekkel. Minden arc feléje fordult, amikor beszélt.

Elaine barátai követték a nő elvarázsolt tekintetét.

– Te jó ég! Látjátok azt a fickót? – kérdezte Mel.

– Ki az? – érdeklődött Jen.

Bobbi megveregette Elaine karját.

– Akárki is ez a pasi, Byron csak egy rossz álomnak fog tűnni hozzá képest.

– Tony Fiorénak hívják. Régóta ismerem, még az egyetemi évekből.

A Rockefeller Center jégpályáján, a karácsonyi szünetben találkoztak először. Elaine soha nem felejtette el, amikor először megpillantotta. Turisták és helyiek tömege zsúfolódott össze a jégen, Tony mégis könnyedén siklott a párok, gyerekek és őrült kamaszok között. Impozáns profilja és atletikus mozdulatai magukkal ragadták Elaine-t.

– Fiore – ismételte meg a nevet Jenny, s egy hibátlan drágakövet vizsgáló ékszerész elragadtatott arckifejezésével tanulmányozta.

Elaine követte a tekintetét. A fény megcsillant a férfi sűrű, fekete, hullámos haján.

– Még nem hallottam róla. Az meg hogy lehet? – Jenny nem tágított, és fürkész pillantást vetett a barátnőjére.

Elaine igyekezett közömbösnek látszani. Próbálta felidézni magában, hogyan ért véget – vagy nem ért véget – kettőjük kapcsolata. Nézőpont kérdése. Rómeó és Júlia történetéhez hasonlított, az utolsó jelenet nélkül persze.

Szívét megkeményítve, határozott hangon így szólt:

– Nem is hallhattál róla. Nem olyasvalaki, aki érdekelhet bennünket. – Ahogy kimondta ezeket a szavakat, összeszorult a torka.

Ő volt az egyetlen férfi az életében, aki meg tudta győzni arról, hogy létezik varázslat. És ő az, aki azon az estén, amikor neki akarta adni a szívét, nem jött el.

– Nekem ismerős valahonnan, de nem tudom hová tenni – töprengett fennhangon Melanie.

– Lehet, hogy valami huszadrangú filmsztár – ötletelt Bobbi, miközben átnyúlt az asztal felett, hogy elcsenje a cseresznyét Mel italából.

– Ha bármilyen sztárocska lenne, tudnánk, hogy ki az.

– Mivel foglalkozik? – kérdezte Bobbi Elaine-től éppen akkor, amikor kezében papírokkal és rájuk tűzött tollal Tony Fiore átment a következő asztalhoz, és üdvözölte az ott helyet foglaló embereket. Ismét mindenki feléje fordult, és az arcok felderültek, mintha valaki egy csillárt kapcsolt volna föl felettük.

– Lehet, hogy adományokat gyűjt – találgatott Jenny.

Tony letette a papírokat, egyik kezével az asztalra támaszkodott, és kicsit előrehajolt, egy tollat átnyújtva valakinek. Közben láthatóvá vált a dzsekije hátán lévő felirat.

– Na, ehhez, mit szóltok? Zsaru.

Elaine rámeredt. Zsaru?! Jéghokisztárnak kellene lennie. Csak a sportkarrier lehetett az egyetlen értelmes magyarázat arra, ami velük történt. Azt hitte, hogy a férfi nem akarta kockára tenni profi sportolói pályafutását egy szerelem kedvéért. Most rá kellett jönnie, hogy a férfi bizonytalan rendőri pályafutása miatt szakított vele.

Bobbi elfordította a tekintetét Tonyról, és ölében heverő pasminasálját kezdte gyűrögetni.

– Erre jön, ugye? – kérdezte izgatottan Elaine.

Mielőtt bárki is válaszolhatott volna, a férfi már ott állt az asztaluknál.

Ó, ez a mosoly! Elaine még a lélegzetét is visszafojtotta. Ez a szem, amelynek a színe olyan, mint az olvadt csokoládéé. Ebben a pillanatban ráeszmélt, hogy a férfi arca hosszú éveken keresztül mindig megjelent az álmaiban, mindegy, hány karácsony telt el az utolsó találkozásuk óta.

– Szép napot, hölgyeim! – üdvözölte őket Tony.

A hangja szintén ott élt benne. Mély és magabiztos, a brooklyniak életteli hangszínével árnyalva.

Bár Elaine-en olyan pánik lett úrrá, hogy nyaktól lefelé teljesen lemerevedett, akaratereje mozgósításával mégis sikerült mosolyt erőltetnie az arcára.

– Tony Fiore! Rég nem találkoztunk.

Elaine arra gondolt, vajon Tony emlékszik-e rá, hogy ma van a szakításuk évfordulója.

– Ma van hat éve – mondta a férfi, miközben érdeklődéssel nézett lefelé a lányra.

Hála az égnek! Ha nem emlékezett volna rá, Elaine ott helyben szörnyethalt volna. De a férfi tekintetéből sugárzó melegség, enyhén megszínesedő arcbőre azt bizonyították, hogy Tony nem felejtette el őt.

Eltűnődött, vajon emlékszik-e még a férfi, hogyan fogták egymás kezét, miközben a jégen siklottak. Amikor meghall egy karácsonyi dalt, Tony gondol-e őrá, vajon szokott-e álmatlan éjszakákon azon töprengeni, miként alakult volna az élete, ha akkor mert volna…

– Hét éve – javította ki Elaine, egyáltalán nem lepődve meg rajta, hogy a férfi nem emlékezett pontosan. – De ki számolja már?

Tony érzékeny, kedves ajkai megint mosolyra húzódtak. Hasonlóan ahhoz a régi, egyszerű sráchoz, akit annak idején megismert, máig sem jött rá igazán, hogy milyen ellenállhatatlan hatással van a nőkre. Nincs annál szexisebb, mint amikor egy férfi nincs tudatában annak, hogy milyen szexi. Tony tekintete végigjárta a testét tetőtől talpig.

– Jól nézel ki, Elaine.

– Te is. – Elaine érdeklődő pillantást vetett a férfi kezében lévő papírkötegre. Valójában a jegygyűrűt kereste az ujján. Biztos, hogy van egy kissé molett felesége és két gyerkőce. Régebben azt mondta, hogy ez a legnagyobb vágya a jégkorongkarrierje mellett. De Elaine legnagyobb meglepetésére nem volt gyűrű az ujján. – Mit csinálsz itt? – kérdezte.

– Adományokat gyűjtök – mondta Tony, a többiek felé biccentve.

Aha, gondolta Elaine, szóval ő is valami olyasmi, mint az a manó. Csak magasabb, sötétebb hajú és jobban néz ki.

Hihetetlenül dús és hosszú szempillái alól a férfi tekintete mindenkin végigpásztázott. Az asztal körül helyet foglaló nők úgy nyíltak ki feléje, mint bimbózó virágok a simogató napfényben.

Elaine soha nem tudott rájönni, hogyan csinálja, de valamiképp a férfi megbabonázta az embereket. Talán a belőle áradó melegség volt az oka. Az egész valahogy olyan misztikus volt. Újra a manó képe jelent meg a fejében, aki csodákat ígért neki.

Még az amúgy jéghideg természetű Melanie is jól hallhatóan nagyot sóhajtott.

Elaine kihúzta magát, s úgy döntött, mélyen elrejti a zavarát, és lazának fog tűnni.

Az évek hosszú során át tökélyre fejlesztett, az érzelmeit tökéletesen elfedő könnyed nevetéssel mutatta be a férfit.

– Tony Fiore, a férfi, aki az egyetemi éveim alatt összetörte a szívem.

– Az én szívemet pedig éppen most töri – jegyezte meg Jenny.

– Összetörtem a szíved? – mosolygott Elaine-re hitetlenkedve a férfi. – Hát ez nagyon vicces. Inkább szívességet tettem neked.

Elaine lassan, feltűnő nyugalommal lenyelte az utolsó kortyokat. Vajon tényleg így gondolja?

– Na, ki vele! – unszolta Mel. – Ti ketten együtt jártatok?

– Hát jó, ha háromszor randiztunk – felelt Elaine jókedvűen.

Jenny füttyentett.

– Sok embernél ez már hosszú távú kapcsolatnak számít.

– Na és mire gyűjtesz? – kérdezte Bobbi fészkelődve.

– Fiatal srácok hokicsapatának. Az edzőket és a jégpálya díját fizetjük a városnak mind az öt kerületében.

Elaine nem lepődött meg. A hoki jelentette régen is Tony életét. Úgy volt, hogy ez lesz a jövője, a karrierje is. Lopva tanulmányozta a férfit, aki alig változott, és egy pillanat alatt ismét lángra lobbantotta a szívét. Milyen lehet most az élete? Lejárt jogosítványok bevonása és áruházi tolvajok üldözése?