PHILIP K. DICK

UBIK

Philip K. Dick: Ubik

Copyright © Philip K. Dick, 1969

Hungarian translation © Németh Attila, 1992, 2004

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: Ubik

Vintage Books, New York, 1991

Fordította: Németh Attila

ISBN: 978-963- 419-702-7 (epub)

ISBN: 978-963- 419-703-4 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sós Dóra Gabriella

Korrektor: Kristóf-Horváth Krisztina

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: science fiction

Tony Bouchernek

Ich sih die liehte heide

in gruner varwe stan

dar suln wir alle gehen,

die sumerzeit enphalen

A napsütötte erdő

Fenséges zölden áll,

S mi indulunk, mert immár

Csak ránk vár a nyár.

1

Barátaim, eljött az idő a nagytakarításra. Csöndes, elektromos Ubikjaink leszállított áron, már ennyiért is kaphatók. Nem csalás, nem ámítás, itt a kiárusítás! És ne feledjék, a nálunk megvásárolható Ubikokat eddig csak rendeltetésszerűen használták.

1992. június 5-ének éjszakáján, hajnali fél négykor a Szol-rendszer legremekebb telepatája eltűnt a térképről a Runciter Társaság New York-i irodájában. Attól kezdve szakadatlanul csengtek a vidfonok. A Runciter cég túl sok Hollis-pszinek vesztette már nyomát az utóbbi hónap során; ez az újabb eltűnés csak tovább rontott a helyzeten.

– Mr. Runciter? Elnézést a zavarásért. – A térképszoba éjszakás műszerésze idegesen köhintett, amint Glen Runciter hatalmas, borzas feje előúszott, és betöltötte a vidernyőt. – Az egyik tétlenünktől érkezett a hír. Egy pillanat. – Beletúrt a felvevőből kilógó, rendezetlen szalagkupacba, amely a beérkező jelentéseket tartalmazta. – Miss Dorn küldte. Talán emlékszik rá, ez a nő követte őt a utahi Green Riverbe, ahol…

Runciter álmosan csikorgatta a fogát.

– Kit? Nem bírom én folyton észben tartani, melyik tétlenünk melyik tépé vagy prekog nyomában jár éppen. – Kezével lesimította szerteszét álló, drótszerű, ősz haját. – Hagyja a részleteket, csak azt mondja meg, most melyik embere tűnt el Hollisnak.

– S. Dole Melipone – felelte a műszerész.

– Micsoda? Melipone eltűnt? Maga ugrat engem.

– Dehogy ugratom – biztosította a műszerész. – Edie Dorn és még két másik tétlen követte őt Az Erotikus Polimorfikus Élmények Kötelékei nevű motelba, egy hatvan egységből álló, felszín alatti építménybe, ami az egyéb szórakozásra nem vágyó üzletemberek és prostijaik igényeit elégíti ki. Edie és társai szerint épp nem volt aktív, de a biztonság kedvéért azért utánaküldtük egyik saját telepatánkat, Mr. G.G. Ashwoodot, hogy olvassa le. Melipone agyát azonban zavaró függöny vette körül, így nem tehetett semmit. Visszatért a kansasi Topekába, és most egy újabb lehetséges munkatársat ellenőriz le.

Runciter, immár teljesen fölébredve, cigarettára gyújtott; állát kezébe támasztva, komoran ült, füst kacskaringózott el a kétcsatornás áramkör túlsó végén lévő letapogató előtt.

– Biztos benne, hogy Melipone volt a tépé? Hisz szinte senki sem tudja, hogy néz ki. Úgy látszik, minden hónapban újabb fiziognómiás sablont használ. Na és a mezeje?

– Megkértük Joe Chipet, hogy menjen be, és futtasson le teszteket a motelban gerjesztett mező legnagyobb és legkisebb értékeinek fölmérésére. Chip azt mondja, a telepatikus aura maximuma 68,2 blr egységnyi volt, amekkorára az ismert telepaták közül egyedül csak Melipone képes. Így aztán betűztük oda az azonosítózászlócskáját a térképbe. Most azonban ő is, a zászló is eltűnt – fejezte be a műszerész.

– Megnézték a zászlót a padlón? A térkép mögött?

– Elektronikusan tűnt el. Az ember, akit jelzett, többé már nincs a Földön, sem – amennyire meg tudjuk állapítani – valamelyik gyarmatvilágon.

– Kapcsolatba lépek a halott feleségemmel – mondta Runciter.

– Dehát éjjelente a moratóriumok zárva tartanak.

– De nem Svájcban – felelte Runciter grimaszba torzuló mosollyal, mintha csak valami undorító éjféli gyomornedv kúszott volna föl a torkába. – Jó ünnepet. – Azzal letette.

Mint a Szerelmetes Felebarátaim Moratórium tulajdonosa, Herbert Schönheit von Vogelsang természetesen mindig alkalmazottai előtt érkezett munkába. E pillanatban, miközben a hűvös, visszhangos épület éppen csak ébredezni kezdett, egy gondterhelt külsejű, szinte átlátszatlan szemüveget, foltos szőrmekabátot és hegyes orrú, sárga cipőt viselő, papi kinézetű személy várakozott a recepciós pultnál, kezében egy igénylőlapot szorongatva. Nyilvánvalóan az ünnepek alkalmából jött meglátogatni valamelyik rokonát. A Feltámadásnap, amelyen hivatalosan is megemlékeznek a félőkről – a félig élőkről –, vészesen közeleg; hamarosan megindul a népvándorlás.

– Igen, uram – fordult hozzá Herbert nyájas mosollyal. – Személyesen intézem el az igénylését.

– Egy idős hölgyről van szó – mondta az ügyfél. – Nyolcvan körüli, apró teremtés. A nagyanyám.

– Máris, egy pillanat. – Herbert hátrament a fagyasztókamrákhoz, hogy kikeresse a 3054039-B-t.

Mikor végre rátalált, alaposan megvizsgálta a csatolt raktárjelentést. Már csak tizenöt napnyi félete maradt. Nem valami sok, tűnődött el; gépiesen egy hordozható protofazon-erősítőt illesztett a koporsó átlátszó, műanyag burkához, és behangolta a megfelelő frekvenciára, hogy meghallgassa, van-e agyműködés.

A hangszóróban halk hang szólalt meg:

– …és akkor Tillie kificamította a bokáját, és mi azt hittük, sose gyógyul meg. Annyira bután viselkedett, rögtön utána már járni akart…

Elégedetten kihúzta az erősítőt, és előkerített egy munkást, aki majd a konzultációs terembe tolja a 3054039-B-t, hogy az ügyfél kapcsolatba léphessen az idős hölggyel.

– Ugye leellenőrizték? – kérdezte a férfi, miközben kifizette a megszabott díjat.

– Személyesen én – válaszolta Herbert. – Tökéletesen működik. – Átpöckölt egy sor kapcsolót, aztán hátralépett. – Boldog Feltámadásnapot, uram.

– Köszönöm. – Az ügyfél leült a koporsóval szemben, amely gőzölögve hevert hűtött burkában. A fejhallgatót füléhez szorította, és tagoltan beleszólt a mikrofonba.

– Flora, drágám, hallasz engem? Azt hiszem, én máris hallak téged. Flora?

Ha én meghalok, mondta magában Herbert Schönheit von Vogelsang, azt hiszem, a végrendeletemben meghagyom az örököseimnek, hogy minden száz évben egyszer ébresszenek fel. Így figyelemmel kísérhetem az emberiség sorsának alakulását. Ez persze jelentős anyagi terheket róna rájuk, és ő pontosan tudta, mit érne el vele. Előbb vagy utóbb föllázadnának a végakarata ellen, kivetetnék testét a fagyasztóból, és – Isten ne adja – tán még el is temetnék.

– A temetés barbár szokás – mormolta Herbert hangosan. – Kultúránk primitív, kezdeti időszakának maradványa.

– Igen, uram – helyeselt titkárnője az írógép mellől.

A konzultációs teremben már több ügyfél is társalgott félő rokonával, elmerülten, csöndben, egymástól távolabb, mindenki szemben a hozzá tartozó koporsóval. Megnyugtató látvány volt ez a rengeteg ember, akik hűségesen és rendszeresen eljártak megemlékezni az eltávozottról. Üzeneteket hoztak, híreket, hogy mi újság a nagyvilágban. Ez az aktívabb agyműködés a rendszerint komor félőket is fölvidította kissé. És persze Herbert Schönheit von Vogelsangot jól megfizették érte. Egy moratórium üzemeltetése jövedelmező szakmának számított.

– Apám kicsit gyengének látszik – szólt egy fiatalember, magára vonva Herbert figyelmét. – Tudna rá szakítani egy percnyi időt, és ellenőrizné? Igazán hálás lennék.

– Természetesen – mondta Herbert, és az ügyfél mellé szegődve átvágott a termen az elhunyt rokon koporsója felé. A raktárjelentés szerint már csak alig pár napja volt hátra; ez megmagyarázta a romló agyműködést. De azért… Följebb csavarta a protofazon-erősítőt, és a félő hangja máris egy hajszállal erősebben csengett a fejhallgatóban. Nemsokára vége, gondolta Herbert. Nyilvánvalónak tűnt előtte, hogy a fiatalember nem akarja látni a jelentést, és nem is igazán érdekli, hogy lassan végleg elveszíti a kapcsolatot az apjával. Így aztán nem is szólt semmit, egyszerűen elsétált, magukra hagyva a beszélgetőket. Miért mondaná el a fiúnak, hogy valószínűleg utoljára jött el ide? Hamarosan úgyis rájön magától.

Teherautó tűnt fel a moratórium háta mögötti rakodórámpánál; két férfi ugrott le róla ismerős, halványkék uniformisban. Atlas Interplan Szállítás és Raktározás, idézte fel a cég nevét. Egy újabb félőt hoztak, aki az imént hunyt el, vagy esetleg egy végleg eltávozottért jöttek. Ráérősen megindult feléjük megnézni, mit csinálnak, de abban a pillanatban a titkárnője utánaszólt:

– Herr Schönheit von Vogelsang, elnézést, amiért megzavarom az elmélkedésben, de egy ügyfél kéri a segítségét a felesége felélesztéséhez. – Hangja különleges színt kapott, ahogy a nevet kimondta: – Az ügyfél Mr. Glen Runciter, egyenesen az Észak-Amerikai Konföderációból érkezett.

Magas, idősebb férfi közeledett hozzá, hatalmas kezekkel, fürgén lépegetve. Színváltoztató, nem gyűrődő dakronöltönyt viselt, kötött övkendőt és merített festésű, muszlin nyakkendőt. Hatalmas kandúrfejét előrenyújtva tartotta, kerek szeme enyhén kidülledt, pillantása nyílt volt, és mindenre éberen figyelt. Runciter arcán hivatalos üdvözlő kifejezés ült, tekintete sietős udvariassággal Herbertre tapadt, majd szinte azon nyomban tovább is siklott, mintha máris a következő lépést mérlegelné.

– Hogy van Ella? – dördült Runciter hangja, akárha elektronikusan fölerősítették volna. – Készen áll, hogy fölpörgessük egy kis társalgásra? Hisz még alig húszéves, jobb kondícióban kéne lennie, mint magának vagy nekem. – Fölkuncogott, csak úgy, bele a világba; folyton mosolygott és folyton kuncogott, hangja örökké dörgött, de a körülötte levőket valójában észre sem vette, egyszerűen nem érdekelték. Csupán a teste mosolygott, biccentett és rázott kezet. Elméjét mindebből semmi sem érte el, mintha valahol messze járt volna. Távolságtartón, mégis szeretetreméltóan vonszolta magával Herbertet, óriási lépteivel a mélyhűtött kamrák felé tartva, amelyek a félőket – köztük feleségét is – őrizték.

– Régóta nem járt már nálunk, Mr. Runciter – jegyezte meg Herbert. Nem emlékezett fejből az asszony raktárjelentésén álló adatokra, arra, mennyi ideje maradt még.

Runciter lapáttenyere a vállán pihent, azzal tolta őt előre.

– Ez egy roppant fontos pillanat, von Vogelsang – szólt. – Mi, a társaim és én, olyan dolgokkal foglalkozunk, amelyek józan ésszel fel sem foghatók. Egyelőre csak annyit árulhatok el, hogy a helyzet komoly, de nem reménytelen. Semmi ok a kétségbeesésre, egyáltalán semmi. Hol van Ella? – Megtorpant, gyorsan körülnézett.

– Kihozom önnek a kamrából a konzultációs terembe – mondta Herbert. Az ügyfelek nem léphettek be ide. – Önnél van a számozott igénylőlap, Mr. Runciter?

– Istenem, nincs – felelte a férfi. – Több hónapja már, hogy elvesztettem. De hisz ön ismeri a feleségemet, meg tudja találni. Ella Runciter, úgy húsz év körüli. Barna a haja és a szeme. – Türelmetlenül pillantott körbe. – Hova dugták el azt a termet? Régebben mindig megtaláltam.

– Vezesse Mr. Runcitert a konzultációs terembe – szólt oda Herbert az egyik alkalmazottjának, aki épp arra ténfergett, kíváncsian lesve, hogy is fest egy antipsziket foglalkoztató szervezet világhírű tulajdonosa.

Benézve a terembe Runciter irtózva szólalt meg:

– Tele van. Odabent nem beszélhetek Ellával. – Azzal Herbert után sietett, aki épp a moratórium irattára felé indult. – Mr. von Vogelsang – mondta, és hatalmas mancsát ismét a férfi vállára ejtette. Herbert érezte a kéz súlyát, rábeszélő nyomását. – Nincs itt valami szeparáltabb kuckó, sanctum sanctorum a bizalmasabb beszélgetésekhez? Amit Ellával, a feleségemmel kell megtárgyalnom, azt a Runciter Társaság egyelőre nem kívánja nyilvánosságra hozni.

Hangja és jelenléte olyan erős hatással volt Herbertre, hogy maga is meglepődött, milyen készségesen mormolja:

– Majd az egyik irodánkba vitetem Mrs. Runcitert, uram. – Elcsodálkozott rajta, mi történhetett, mi mozdította ki ezt az embert szokott környezetéből, mi késztette erre az éjszakai útra a Szerelmetes Felebarátaim Moratóriumba, hogy fölpörgesse – ahogy azt meglehetősen durván megfogalmazta – félő feleségét. Biztosan valami üzleti válság, spekulált. A tévé és a homeolapok hirdetései közt manapság egyre gyakrabban hangzottak fel a különböző antipszi szervezetek élesen csengő figyelmeztető felhívásai. Védje a magánéletét, rikoltozta óránként minden hírközlő-berendezés. Önre hangolódott egy ismeretlen? Valóban egyedül van? Ez a telepatákra vonatkozott… Aztán ott volt még a prekogok keltette, émelyítő riadalom. Előre megjósolja a tetteit valaki, akivel soha nem is találkozott még? Valaki, akivel nem is akarna találkozni, vagy meghívni őt az otthonába? Vessen véget az idegeskedésnek: lépjen kapcsolatba a legközelebbi kockázatmentesítő szervezettel. Az először kideríti, hogy ön valóban engedély nélküli behatolásnak esett-e áldozatul, és amennyiben igen, megbízásra semlegesíti a behatolót – mérsékelt díjazás fejében.

„Kockázatmentesítő szervezet” – tetszett neki az elnevezés; jól hangzott, és pontosan ki is fejezte, amit kellett. Személyes tapasztalatból tudta ezt; két évvel ezelőtt egy telepata beférkőzött a moratórium dolgozóinak tudatába, de hogy miért, azt sohasem tudta meg. Talán kihallgatni a félők és látogatóik titkait – bármi volt is, az egyik antipszi szervezet felderítője megérezte a telepatikus mezőt, és értesítette őt. Miután aláírta a munkaszerződést a megfelelő emberrel, az beszállásolta magát a moratóriumba. A telepatát ugyan nem találta meg, mindenesetre az erejét semlegesítette, pontosan, ahogy azt a tévéreklámok ígérték. Végül aztán a legyőzött ellenfél odébbállt. A moratórium jelenleg pszimentes, és hogy biztosan az is maradjon, az antipszi kockázatmentesítő szervezet havonta egyszer rutinellenőrzést hajt végre.

– Nagyon köszönöm, Mr. Vogelsang – mondta Runciter, követve Herbertet egy hivatalnokokkal teli külső helyiségen át egy üres, belső irodába, amelyet megült a szürkésbarna tokos, elavult mikrodokumentumok szaga.

Na persze, tűnődött tovább Herbert, azt is csak ők állították, hogy járt itt egy telepata; bizonyítékként egy magukkal hozott diagramot lobogtattak. De azt akár hamisíthatták is a saját laboratóriumaikban. Azt is el kellett hinnem nekik, hogy a telepata elment; jött és elment – én pedig szegényebb lettem kétezer poszkreddel. Vajon humbug az összes kockázatmentesítő szervezet? Nélkülözhetetlennek tüntetik fel magukat, holott igazából semmi szükség rájuk?

Ezen töprengve ismét elindult az irattár felé. Runciter ezúttal nem eredt a nyomába, helyette nagy zajjal kényelembe helyezte magát egy hatalmas termetéhez mérten aprócska széken. Aztán sóhajtott, és Herbertnek hirtelen úgy tűnt, hogy ez a robusztus öregember minden magára erőltetett élénkség ellenére holtfáradt.

Gondolom, ha valaki ilyen magasra jut, annak már bizonyos elvárások szerint kell viselkednie, vonta le a következtetést. Emberfölöttinek kell látszania, a lehető legkevesebb hibával. Runciter teste valószínűleg tele van mesterséges szervekkel, amelyek most a csődöt mondott eredetik feladatait látják el. Sejtelmei szerint ehhez az orvostudomány csak az alapvető anyagi alapműveleteket nyújtotta, a többit Runciter maga intézte el a saját tudatával. Vajon mennyi idős lehet, töprengett el. Ránézésre manapság ezt lehetetlen megállapítani, különösen kilencven fölött.

– Miss Beason – utasította titkárnőjét –, kerítse elő Mrs. Ella Runcitert, és adja át nekem az azonosítószámát. Őt magát vigyék a 2-A irodába. – Leült a nővel szemben, és egyet-kettőt csippentett Fribourg&Treyer-féle Herceg tubákjából, miközben Miss Beason nekilátott meglehetősen egyszerű feladatának, hogy előkeresse Glen Runciter feleségét.

2

Ha sört kíván, csak dalolja ezt: Ubik! A legjobb komlóból és vízből készül, lassan érlelve, hogy zamata tökéletes legyen. Az Ubik hazánk első számú söre. És csakis Clevelandben gyártják!

Ella Runcitert jeges köd vonta körbe átlátszó koporsójában, szeme csukva volt, mellkasán pihenő keze immár mindörökre kifejezéstelen arca felé mutatott. Három év telt el, mióta utoljára látta, de persze az asszony semmit sem változott. Nem is fog soha, legalábbis külsőleg, fizikai megjelenésében. Ám minden egyes felélesztés után, bármilyen rövid időre tért is vissza az agyműködése, Ella mindig meghalt egy kicsit. Hátralevő ideje pedig lassan fogyott, apadt.

Ennek tudatában nem is akarta őt gyakrabban fölébreszteni. Így gondolkozott: ha ezzel a halálát sürgeti, akkor voltaképpen bűnt követ el ellene. Ami az asszony saját kívánságait illeti, amelyeket még elhunyta előtt és az első félőlátogatások alkalmával mondott neki, azokat már mind befedte a feledés jótékony homálya. Különben is, csak jobban tudja, hisz négyszer olyan idős, mint ő. Mit is kívánt? Hogy tovább működhessen, mint a Runciter Társaság társtulajdonosa, vagy legalábbis valami ilyesfélét. Hát, ezt teljesítette. Itt van például ez a mostani alkalom. És a múltban is megtörtént már ötször-hatszor. Bármilyen válság merült is föl a szervezetnél, mindig konzultált az asszonnyal. Most is erre készült.

A francba ezzel a hülye fejhallgatóval, zsémbelt magában, miközben a plasztikkorongot a füléhez illesztette. Na, és a mikrofon; az is csak akadályozza a természetes kommunikációt. Türelmetlenül, tele kényelmetlen érzésekkel fészkelődött a szűkre szabott széken, amelyet Vogelsang, vagy hogy a csudába hívják, húzott oda neki. Nézte, amint az asszony tudatába visszatér az értelem, és azt kívánta, bárcsak csipkedné magát egy kicsit. Aztán rémülten arra gondolt: talán nem sikerül neki, talán teljesen lemerült már, csak nem akarják megmondani. Vagy egyszerűen nem tudják. Esetleg, jutott még eszébe, ide kéne hívassam azt a Vogelsang akárkicsodát, és magyarázatot követelni tőle. Lehet, hogy valami irtózatos hibát követtek el.

A csinos, halványbőrű Ella; szeme azokban az időkben, amikor még nyitva volt, ragyogó, csillogó kék volt. Többé ez nem történhet meg: beszélhet vele, hallhatja a válaszát, kommunikálhatnak… de soha az életben nem láthatja már az asszony nyitott szemét, és a szája sem mozdul már meg soha. Nem köszöntheti őt mosolyogva. Ha elmegy, többé nem búcsúzik sírva. Megéri hát? – kérdezte magától. Jobb így, mint a régi időkben, amikor a teljes életből egyenesen a sírba távozott az ember? Azért így legalább bizonyos értelemben mégis itt van velem, döntötte el. Úgy meg nem lenne semmim.

A fejhallgatóban szavak formálódtak lassan, bizonytalanul: újra és újra felbukkanó, értelmetlen gondolatok, annak a rejtelmes álomnak a szilánkjai, amelyben most az asszony féletét élte. Vajon milyen érzés lehet? – töprengett el a férfi. Ella szavaiból ezt sosem sikerült kivennie; az egész alapját, a lényeget nem lehetett így kifejezni. A gravitáció, mondta neki egyszer az asszony, többé már nem befolyásol téged, és egyszerre lebegni kezdesz. Ha a féletnek vége, azt hiszem, egyszerűen kilibbensz a Rendszerből, a csillagok közé. De ő sem igazán tudta, csupán töprengett és feltételezett. Úgy látszott azonban, nem aggódik. És nem is boldogtalan. Ennek ő is örült.

– Szia, Ella – szólt esetlenül a mikrofonba.

– Ó – hallotta az asszony válaszát a fülében. Mintha ijedt lett volna a hangja. Az arca természetesen nyugodt maradt. Semmi sem látszott rajta. A férfi félrekapta a szemét. – Helló, Glen – mondta az asszony amolyan gyermeki csodálkozással, meglepődve és zavartan, amiért a férjét egyszerre itt találja. – Mi…? – Tétovázott. – Mennyi idő telt el?

– Néhány év – felelte a férfi.

– Mondd el, mi történt.

– Ó, Krisztusom – fakadt ki a férfi –, minden darabjaira hullik, az egész szervezet. Ezért vagyok itt. Te akartad, hogy minden jelentősebb vállalati döntésbe bevonjunk, és isten a tudója, most igazán szükségünk is van rád; új taktika kell, vagy legalábbis a felderítőrendszer teljes átalakítása.

– Álmodtam – mondta Ella. – Füstölgő, vörös fényt láttam, szörnyűségeset. Mégis egyre közeledtem felé, nem bírtam megállni.

– Igen – bólintott Runciter. – A Bardo Thödol, a Tibeti Halottaskönyv is ír erről. Emlékszel, hisz olvastad. Az orvosok adták a kezedbe, amikor… – Habozott. – Haldokoltál – fejezte be végül.

– A füstölgő, vörös fény ugye rosszat jelent? – kérdezte Ella.

– Igen, azt el kell kerülnöd. – Megköszörülte a torkát. – Figyelj, Ella, gondjaink vannak. Elviseled, ha beszélek róluk? Vagyis hát nem akarlak túlságosan igénybe venni, vagy ilyesmi. Nyugodtan szólj, ha fáradt vagy, és inkább valami másról beszélgetnél.

– Olyan furcsa. Azt hiszem, azóta álmodom egyfolytában, hogy utoljára itt jártál nálam. Tényleg évek teltek el azóta? Tudod, mi jutott eszembe, Glen? Hogy a többi ember körülöttem… mintha egyre erősebb kapocs fűzne hozzájuk. Rengeteg álmomnak nem is én voltam a szereplője. Néha férfi vagyok, néha kisfiú, néha meg visszeres, kövér vénasszony… És olyan helyeken járok, ahol még soha életemben, és teljesen értelmetlen dolgokat csinálok.

– Hát, tudod, úgy tartják, ilyenkor már egy új méh felé tartasz, hogy újra megszüless. És az a füstölgő, vörös fény… az a rossz méh; arra nem szabad menned. Az egy megalázó, alantas méh. Bizonyára a következő életedre készülsz már, vagy mire. – A férfi ostobán érezte magát, hogy ilyeneket beszél. Normális körülmények közt nem törődött a vallással. De a féletben lévők közelsége mindenkiből teológust csinált. – Hé – szólalt meg ismét, témát váltva. – Hadd meséljem el neked, mi történt, miért jöttem el és zavartalak meg. S. Dole Melipone-nak nyoma veszett.

Pillanatnyi csönd után Ella fölnevetett.

– Ki vagy mi az az S. Dole Melipone? Ilyen név nem is létezhet. – A nevetés, a semmihez sem hasonlítható, ismerős melegsége megbizsergette a férfi gerincét. Pontosan emlékezett rá, még ennyi esztendő után is. Legalább egy évtizede nem hallotta Ellát nevetni.

– Talán csak elfelejtetted – mondta.

– Dehogy felejtettem el – vágott vissza Ella. – Egy S. Dole Melipone-t lehetetlen elfelejteni. Talán az olyan, mint egy hobbit?

– Raymond Hollis legjobb telepatája. Mindig legalább egy tétlenünk a nyomában járt, mióta G.G. Ashwood először rábukkant másfél évvel ezelőtt. Soha nem vesztettük el szem elől, nem engedhettük meg magunknak. Melipone, ha szükséges, akkora pszimezőt képes gerjeszteni, ami kétszer nagyobb, mint Hollis bármely más alkalmazottjáé. És ő csupán egy azok sorában, akik mostanában eltűntek… szerintünk legalábbis eltűntek. És a Szövetség összes többi kockázatmentesítő szervezete szerint is. Így aztán azt gondoltam: a pokolba is, elmegyek, és megkérdezem Ellát, mit javasol, mit tegyünk. Ahogy te magad is leszögezted a végakaratodban… Emlékszel?

– Emlékszem. – Az asszony hangja távolról érkezett. – Adjatok le még több tévéfelhívást. Figyelmeztessétek az embereket. Mondjátok meg nekik… – Szavai elúsztak, nyomukban néma csönd maradt.

– Untatlak téged – szólt Runciter komoran.

– Nem. Én… – Az asszony habozott, és a férfi érezte, ismét eltávolodik. – Szóval mind telepaták voltak? – kérdezte kis szünet után.

– Legtöbbjük telepata vagy prekog. Nincsenek itt a Földön, ezt biztosan tudom. Most van vagy egy tucat inaktív tétlenünk, akiknek semmi dolguk, mert az általuk semlegesített pszik kámforrá váltak; és ami még jobban, még sokkal jobban aggaszt, az az, hogy az antipszik iránti kereslet is csökken… Ami persze nem meglepő, ha figyelembe vesszük ezeket az eltűnéseket. De biztos vagyok benne, hogy valami nagy akcióra készülnek. Akarom mondani, azt hiszem. Akárhogy is van, egy biztos: valaki fölbérelte az egész bandát, de hogy ki és honnan, annak csakis Hollis a megmondhatója. Ő tudja, mire megy ki ez az egész. – Tűnődve elhallgatott. Hogy is segíthetne Ella kibogozni a rejtély szálait? Hisz be van zárva ide, ebbe a koporsóba, kifagyasztva a világból; csak annyit tud, amennyit ő elmond neki. Mégis, mindig bízott az asszony eszében, abban a kimondottan női gondolkodásban, ami nem a tudáson alapul, és nem is a tapasztalaton, hanem valami veleszületett megérzésen. Ennek titkát még Ella életében sem volt képes megfejteni, most pedig, hogy az asszony jeges mozdulatlanságban hever előtte, már biztos nem is fogja. A többi nő, akivel az ő halála óta a sors összehozta – mert volt néhány –, ennek a képességnek csupán töredékével rendelkezett, nem többel, mintegy jelzéseként annak a nagyobb erőnek, amely bennük sosem fejlődött olyan tökélyre, mint Ellában.

– Mondd csak – szólalt meg az asszony –, miféle alak ez a Melipone?

– Egy dilinyós.

– Pénzért dolgozik? Vagy meggyőződésből? Az olyanokkal mindig óvatosan kell bánni, akiknek a pszihókuszpókusza céltudatossággal és gigászi egóval párosul. Mint annál a rémes Sarapisnál, emlékszel rá?

– Sarapis már eltűnt a színről. Állítólag Hollis tette el láb alól, amikor konkurenciát akart teremteni neki egy saját szervezet fölépítésével. Az egyik prekogja köpött Hollisnak. – Aztán még hozzátette: – Melipone sokkal nagyobb tüske az oldalunkban, mint Sarapis volt. Ha bemelegszik, három tétlen tudja csak ellensúlyozni a mezejét, és abból aztán semmi hasznunk. Ugyanannyit keresünk, vagy legalábbis kerestünk velük, mint amit egyért kaptunk volna. A Szövetség díjszabási rendszere ugyanis köt minket. – Minden évvel egyre kevésbé szerette őket. Már-már krónikus megszállottsággal bizonygatta a Szövetség haszontalanságát, pénzéhségét, sznobizmusát. – Amennyire mi megállapíthattuk, Melipone pénzes pszi. Ettől jobban érzed magad? Így már nem olyan rossz? – Várt, de az asszonytól semmi válasz nem érkezett. – Ella – szólt aztán. Csönd. Idegesen kezdte szólongatni: – Halló, odabent, Ella, hallasz engem? Valami baj van? – Ó, istenem, gondolta. Vége.

A hosszú szünet után ismét gondolatok öltöttek formát a jobb fülében.

– A nevem Jory. – Ezek nem Ella gondolatai; más az elánjuk, élettel telibbek, mégis esetlenebbek. Hiányzik belőlük az asszonyra jellemző fürge, kifinomult észjárás.

– Szálljon ki a vonalból – szólt rá Runciter pánikban. – A feleségemmel, Ellával beszéltem. Maga honnan került ide?

– Jory vagyok – jöttek a gondolatok –, és velem senki sem beszél. Szeretném, ha egy darabig velem foglalkozna, miszter, ha nincs ellene kifogása. Hogy hívják?

– Én a feleségemmel akarok beszélni, Mrs. Ella Runciterrel – hebegte a férfi. – Azért fizettem, nem pedig, hogy magával társalogjak.

– Ismerem Mrs. Runcitert – csendült a gondolat a fülében, immár sokkal erősebben. – Ő is szokott beszélgetni velem, persze nem úgy, ahogy egy önhöz hasonló ember, valaki a külvilágból. Mrs. Runciter itt van velünk, tehát nem számít, hisz nálunk többet nem tudhat. Milyen évet írunk, miszter? Elindították azt a nagy hajót a Proximára? Ez nagyon érdekelne, talán ön elmondhatja. És ha akarja, én később továbbadom Mrs. Runciternek. Rendben?

Runciter kirántotta a dugót a füléből, kapkodva lerakta a fejhallgatót és a berendezés többi részét. Kisietett az áporodott levegőjű, poros irodából, és végigcsörtetett a fagyasztott koporsók közt, sorról sorra, a sorszámok tökéletes rendjét követve. A moratórium dolgozói néha beúsztak a látóterébe, aztán eltűntek, amint továbbszáguldott, a tulajdonost keresve.

– Netán valami baj van, Mr. Runciter? – kérdezte az a von Vogelsang hogyishívják, amikor észrevette zaklatottságát. – Segíthetek?

– Valami izé bepofátlankodott a vonalba – zihálta Runciter megtorpanva. – Ella helyett. A pokolba magukkal meg a vacak szerkentyűikkel, ennek nem lenne szabad megtörténnie! Mégis, mit képzelnek? – A moratórium tulajdonosának nyomában trappolt, aki máris megindult a 2-A iroda felé. – Ha én így végezném a munkám…

– Az a személy megnevezte magát?

– Igen, azt mondta, ő Jory.

Látható aggodalommal ráncolva homlokát, von Vogelsang így szólt: – Az biztos Jory Miller lesz. Ha minden igaz, közvetlenül a felesége mellett van a helye. A raktárban.

– De hát láttam, hogy Ella az!

– Ha hosszú időt töltenek el egymás közelében – magyarázta von Vogelsang –, általában fellép egyfajta kölcsönös ozmózis, átáramlás a két félő tudata közt. Jory Miller agyaktivitása különösen erős, míg az ön feleségéé nem annyira. Ettől szerencsétlen módon többé-kevésbé egyoldalúvá válik a protofazonok áramlása.

– Meg tudja javítani? – kérdezte Runciter rekedten. Észrevette, hogy a kimerültségtől még mindig zihál és remeg. – Tüntesse el azt az izét a feleségem agyából, és hozza őt vissza nekem… hisz ez a dolga!

– Ha nem sikerül helyreállítanom az eredeti állapotot, természetesen visszatérítjük a pénzét – válaszolta von Vogelsang mesterkélt udvariassággal.

– Kit érdekel a pénz? Kenje a hajára! – Közben odaértek a 2-A irodához. Runciter nyugtalanul ismét helyet foglalt, szíve úgy dobogott, hogy szóhoz is alig jutott. – Ha nem takarítja el ezt a Jory akárkit a vonalból – fenyegetőzött levegő után kapkodva –, beperelem. Bezáratom az egész kócerájt!

Szembefordulva a koporsóval, von Vogelsang füléhez illesztette az audiokimenetet, és fürgén beszélni kezdett a mikrofonba.

– Szállj ki, Jory, légy jó fiú. – Aztán Runciterre pillantva így folytatta: – Tizenöt évesen halt meg, ezért van benne ennyi életerő. Az igazat megvallva, nem ez az első eset, Jory már többször is felbukkant olyan helyeken, ahol semmi keresnivalója nem volt. – Megint beleszólt a mikrofonba: – Ez nagyon nem szép tőled, Jory. Mr. Runciter messziről jött, hogy a feleségével beszéljen. Ne zavard más jeleit, Jory, ez nem tisztességes. – Szünetet tartott, a hallgatóba fülelt. – Tudom, hogy gyenge az adása. – Megint fülelni kezdett komoly, békaszerű ábrázattal, majd levette a fejhallgatót, és fölegyenesedett.

– Mit mondott? – esett neki Runciter. – Ki fog szállni, hogy végre Ellával beszélhessek?

– Jory semmit sem tehet – felelte von Vogelsang. – Képzeljen el két középhullámú rádióadót. Az egyik a közelben van, de csupán ötszáz wattos teljesítménnyel üzemel; a másik sokkal messzebb, de csaknem ugyanazon a frekvencián ad, ötezer wattal. Ha leszáll az éj…

– Az éj már leszállt – mondta Runciter. Legalábbis Ella számára. Persze, lehet, hogy neki magának is befellegzett, ha Hollis eltűnt tépéit, parakinetistáit, prekogjait, feltámasztóit és animátorait nem találja meg. Nemcsak Ellát veszítette el, hanem a tanácsot is, amit az asszony adni készült, amikor Jory a helyére furakodott.

– Ha visszavisszük a fagyasztókamrába – motyogta von Vogelsang –, többé nem rakjuk Jory közelébe. Ami azt illeti, ha ön hajlandó kissé magasabb havi díjat fizetni, a legjobban szigetelt helyiségünkben tároljuk majd, amelynek a falait Teflon–26-tal burkoltuk és erősítettük meg, így elejét véve mindenféle heteropszichikus infúziónak… akár Jory, akár más személy részéről.

– Nem késtek el már ezzel? – kérdezte Runciter, egy pillanatra fölbukkanva az iménti események hatására rázuhant depresszió mélyéről.

– Talán még visszatér. Ha Jory odébbáll. És mindazok, akik még esetleg beléhatoltak a meggyengült állapota miatt. Ezt csaknem mindenki megtehette. – Von Vogelsang az ajkát harapdálta, láthatóan tűnődve valamin. – Lehet, hogy nem tetszene neki, ha elszigetelnénk, Mr. Runciter. A konténereket, avagy koporsókat, ahogy a nagyközönség nevezi őket, nem véletlenül tartjuk egymás közelében. A vándorlás mások gondolatvilágában adja a félők egyetlen…

– Most azonnal különítse el – szakította félbe Runciter. – Jobb, ha magára marad, mint ha teljesen megszűnik létezni.

– Még létezik – biztosította von Vogelsang. – Csupán nem képes kapcsolatba lépni önnel. A kettő közt nagy a különbség.

– Ez a különbség metafizikus, tehát nekem nem jelent semmit – felelte Runciter.

– Berakjuk az elkülönítőbe – mondta von Vogelsang –, de azt hiszem, igaza van. Már túl késő. Jory túlságosan beléevődött, legalábbis bizonyos részeken. Sajnálom.

– Hát még én – válaszolta Runciter élesen.

3

Az Instant Ubikban ott a frissen őrölt kávé minden aromája. Meglátja, a férje így fogadja majd: Jesszusom, Sally, eddig azt hittem, te csak olyan átlagos kávét tudsz főzni. De ez! Hűha! Vigyázat, csak az előírt adagokban fogyasztható.

Joe Chip csíkos, bohócruhára hajazó pizsamájában támolyogva leült a konyhaasztalhoz. Cigarettára gyújtott, majd, miután bedobott egy tízcentest, babrálni kezdett újonnan bérbe vett újsomatája tárcsáján. Másnaposságával küzdve a Bolygóközi Hírlapot hívta, egy pillanatig tétovázott a Hazai hírek rovatnál, aztán mégis inkább a Pletykákat választotta.

– Igen, uram – szólt az újsomata szívélyesen. – Pletykák. Képzelje csak, mire készül Stanton Mick, a visszahúzódó, ám mégis világűrszerte ismert spekuláns és üzletember. – A gépezet fölzümmögött, és nyílásából nyomtatott írással teli papírtekercs kúszott elő. A gép végül lenyisszantotta, a papír karikába görbült, és a négyszínnyomású, elegáns tipográfiájú cikk végiggurult a neotíkfa asztalon, majd a padlóra pottyant. Chip lüktető fejjel érte nyúlt, és szétteregette maga előtt.

MICK KÉTTRILLIÓT AKAR A VILÁGBANKTÓL

(AP) London. Vajon mire készül Stanton Mick, ez a visszahúzódó, mégis világűrszerte ismert spekuláns és üzletember? E kérdés izgatja most a bankvilágot, mióta a Whitehallból kiszivárgott, hogy a rámenős, különc iparmágnás, aki nemrég fölajánlotta egy flotta ingyenes megépítését Izraelnek, hogy az meghódítsa és lakhatóvá tegye a Mars egyébként sivatagos vidékeit, ezúttal példátlanul hatalmas összegű kölcsönt kért, és minden valószínűség szerint meg is kapja a…

– Ez nem is pletyka – mondta Joe Chip az újsomatának. – Csak pénzügyi tranzakciókra vonatkozó spekuláció. Ma arról akarok olvasni, hogy melyik tévésztár kinek a kábszerélvező feleségével fekszik le épp. – Szokás szerint nem aludt jól, legalábbis ami a REM, a gyors szemmozgásos szakaszt illeti. Altatót azonban nem vett be, mert balszerencséjére a lástömbjük saját patikája által nyújtott heti fejadagja, leginkább az ő falánkságának köszönhetően, rég elfogyott. A következő keddig nem is keresheti fel a gyógyszertárat utánpótlásért, mert az törvénybe ütközik. Két nap még tehát, két hosszú nap.

– Állítsa a tárcsát az Alantas pletykákra – mondta az újsomata.

Engedelmeskedett, és kisvártatva egy újabb lap pöndörödött elő a gépből. Figyelmét egy Lola Herzburg-Wrightról készült remek karikatúra vonta magára; élvezettel nyalta meg szája szélét a kegyetlenül fölnagyított jobb fül láttán, aztán a szövegre pillantott.

Egy felkapott New York-i éjszakai mulatóban tegnap egy zsebtolvaj akaszkodott LOLA HERZBURG-WRIGHT-ra, ő azonban egy gyors jobbegyenessel leterítette a gazfickót, aki egyenesen a szomszéd asztalra repült. Ott éppen EGON GROAT, a svéd király ült egy eddig ismeretlen ifjú hölggyel, akinek káprázatos, hatalmas…

Lásának ajtajánál megszólalt a csengő. Joe Chip riadtan kapta föl a fejét, és azt vette észre, hogy cigarettája már kis híján lyukat égetett neotíkfa asztalának kusza mintázatú lapjába. Eloltotta, aztán zavarodottan az ajtó zárja mellé szerelt ügyes kis beszélőcsőhöz csoszogott.

– Ki az? – dörmögte. Karórájára pillantva látta, még nyolc óra sincs. Talán a díjbeszedő robot, gondolta. Vagy egy hitelező. Nem nyomta még meg a kapu nyitógombját.

A hangszóróból lelkes férfihang szólalt meg:

– Tudom, hogy korán van, Joe, de most értem a városba. G.G. Ashwood vagyok. Csapdába csaltam egy zsíros kis falatot Topekában. A leolvasás alapján a figura egy zseni, de a te véleményedre is kíváncsi vagyok, mielőtt Runciter ölébe pottyantanám a zsákmányt. Különben is, ő most Svájcba utazott.

– A vizsgálóberendezésem nincs itt a lásban – válaszolta Chip.

– Elrobogok érte a laborba, és elhozom neked.

– Nem a laborban van. – Habozott, aztán beismerte: – A kocsimban. Tegnap éjjel nem volt időm kipakolni. – Valójában úgy beszívott, hogy ki se bírta nyitni légpárnásának a csomagterét. – Nem várhat a dolog kilencig? – kérdezte ingerülten. G.G. Ashwood megzabolázhatatlan, mániákus energiáit még délben is alig viselte el… Most, hét óra negyvenkor pedig egyenesen képtelen volt vállalni. Ez rosszabb, mint egy hitelező.

– Chip, édesem, ez a fazon mesébe illő, egy két lábon járó csodaműhely. Minden műszeredet kitéríti a hitéből, ráadásul a cégbe is új életet lehelhet, amire igazán nagy szükség van. Azonkívül…

– Egy olyan antimicsoda? – kérdezte Joe Chip. – Telepata?

– Kiterítem előtted minden lapomat – jelentette ki G.G. Ashwood. – Nem tudom. Figyelj, Chip. – Ashwood suttogóra fogta a hangját. – Ez az egész ügy a lehető legtitkosabb. Nem állhatok itt lenn a kapuban, szétkürtölve mindent a nagyvilágnak. Valaki még meghallja. Ami azt illeti, már érzem is valami nyomorult, földszinti féreg gondolatait, azt…

– Jól van – szólt Joe Chip lemondóan. Ha egyszer belelendül, G.G. Ashwood könyörtelen monológjait nem lehet már félbeszakítani. Jobban jár, ha végighallgatja. – Adj nekem öt percet, hogy felöltözzek, és megtudjam, van-e valahol még kávé ebben az átkozott lásban. – Emlékei közt mintha ott derengett volna egy éjszakai bevásárlás a ház üzletközpontjában, sőt, szinte maga előtt látta, ahogy letép egy zöld fejadagjegyet. Az pedig vagy kávét, vagy teát, vagy cigarettát, vagy valami flancos import tubákot jelent.

– Tetszeni fog neked a nő – szögezte le energikusan G.G. Ashwood. – Bár, ahogy az gyakran lenni szokott, ő is a lánya egy…

– Nő? – kérdezte ijedten Joe Chip. – A lásom nincs a legjobb bőrben; tartozom az épület takarítórobotjainak, már vagy két hete nem jártak idebent.

– Majd megkérdezem, zavarja-e.

– Nem ez a lényeg. Engem érdekel. Majd letesztelem odabent a laborban, munkaidőben.

– Leolvastam a gondolatait, nem zavarja.

– Hány éves egyáltalán? – Talán csak egy gyerek, gondolta. Az új, potencionális tétlenek elég nagy hányada közülük kerül ki, akik pszionikus szüleik elleni védekezésül fejlesztették ki képességüket.

– Hány éves vagy, kicsim? – hallatszott G.G. Ashwood halk kérdése, amint elfordult a magával hozott személy felé. – Tizenkilenc – jelentette aztán Joe Chipnek.

Na, nesze neked. De most már fölébredt benne a kíváncsiság. Ez a G.G. Ashwoodból áradó pezsgő, izgatott feszültség rendszerint vonzó nő közelségét jelezte. Talán ez a lány is beleillik már ebbe a kategóriába.

– Adj egy negyedórát – mondta G.G.-nek. Ha elég gyorsan dolgozik, csak a takarításra koncentrálva, kihagyva a kávét és a reggelit, annyi idő alatt talán elfogadhatóan tiszta lást produkálhat. Legalábbis érdemes megpróbálni.

Megszakította a vonalat, aztán a konyhaszekrényekben seprű (kézi vagy önműködő), illetve porszívó (héliumelemes vagy hálózati csatlakozós) után kezdett kutatni. Egyiket se talált. Semmi kétség, az épület ellátóügynöksége semmiféle takarítóeszközzel nem szerelte föl bérleményét. Erre is pont most kell rájönnöm, gondolta. Pedig már négy éve itt élt.

Fölkapta a vidfont, tárcsázta a 214-et, az épület karbantartó részlegét.

– Figyeljen – mondta, amikor a homeosztatikus diszpécser válaszolt. – Az a váratlan alkalom adódott, hogy tőkém egy részét mozgósíthatom a takarítórobotokkal szemben fennálló tartozásom kiegyenlítésére. Szeretném, ha most rögtön följönnének a lásomba. A teljes számlát rendezem, amint elvégezték a munkájukat.

– Uram, önnek a teljes számlát rendeznie kell, mielőtt elkezdenék.

Ekkorra már a kezében volt a tárcája. Kiborította belőle összes létező hitelkártyáját, amelyeknek legtöbbjét már rég kimerítette. A viszonya a pénzhez az örökösen szorongató adósságok tekintetében most már talán sosem változik meg. – Hátralékaimat ráterhelem a Háromszögű Bűvös Kulcsomra – világosította föl titokzatos ellenlábasát. – Az majd kivonja az összeget az önök rendelkezése alól, a könyveikben pedig feltüntethetik mint visszatérítést.

– Plusz a pótdíjak, plusz a büntetések.

– Azokat ráterhelem a Szív alakú…

– Mr. Chip, a Ferris és Brockman Kiskereskedelmi Hitelképesség-ellenőrző Ügynökség külön körlevelet adott ki önről. A tegnapi postánkkal érkezett, és azóta is gondosan észben tartjuk. Július óta a hármas G hitelképességi osztályból ön visszaesett a négyes G-be. Részlegünk – valójában az egész épület – új programja szerint kénytelen az önhöz hasonló szánalmas anomáliáktól minden további hitelszolgáltatást megtagadni, uram. Ez annyit jelent, hogy ezentúl szigorúan csak készpénzt fogadhatunk el. És ez valószínűleg egész hátralevő életére vonatkozik. A helyzet az…