Márton László

A kárpótlás

— részlet —

KALLIGRAM
2022

A szerző a mű írása idején Térey János-ösztöndíjban részesült.

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Márton László, 2022
ISBN 978 963 468 327 8

Most, amikor elkezdem írni az alábbi történetet, járvány van terjedőben. Az emberek, ha egyáltalán kilépnek az utcára, maszkot viselnek, az pedig eltakarja orrukat-szájukat. A másik emberi lénytől három lépésnyi távolságot kötelező tartani. Én is eltávolodom három lépésnyire attól a férfitól, akivel megtörténnek a most leírandó események. Sőt, a szó átvitt értelmében maszkot is adok rá, vagy legalábbis eltakarom az arca egy részét.

✻

Kezdem a nevével: Por Zsolt. Az olvasó azt hiszi, miután megtörtént a bemutatkozás, máris továbbléphetünk. Csakhogy a név a hivatalos okmányokban egybe van írva, és az illetőt valójában úgy hívják: Porzsolt. Ez a családneve. Nem példa nélküli az ilyen bizonytalanság. Volt egy vitéz honvédtábornok, az Aradon kivégzettek egyike: sokáig azt hittem, hogy Nagy Sándor a neve, aztán kicserélték az utcatáblát, és kiderült, hogy valójában Nagysándor József. Ismertem egy Kis Pál nevű fiút, aki utóbb Kispál Tamás néven lett egyetemi tanár.

Por Zsolt fordítva járt el. Családnevét kettévágta, és eredeti keresztnevét eldobta, mondván: márpedig ő nem Ernő. Első barátnőjével is azért szakított, mert a lány Ernőkének szólította. Akkor inkább nem találkozik vele, csak ezt az Ernőkét ne hallja többé. Soha többé.

Felnőttkora első éveitől Por Zsoltként mutatkozott be, így is írta alá a nevét. Ebből időnként kellemetlenségek és bonyodalmak adódtak. Egyszer az adó- és vámhivatal nem fogadta el az adóbevallását az aláírás miatt. Még a Haller utcába is behívták egy kis elbeszélgetésre. Máskor meg a bankban vette észre a tisztviselőnő éber szeme, hogy nem egyezik az aláírás az igazolványban olvasható névvel, és nem volt hajlandó kiadni a folyószámláról azt a nagyobbacska összeget, amelyre Por Zsoltnak – a bank álláspontja szerint Porzsolt Ernőnek – szüksége lett volna.

Tudta ő, hogy az illetékes minisztertől névváltoztatást kellene kérvényeznie, és akkor hivatalosan is megszabadulhatna a gyűlölt Ernőtől, de képtelen volt rászánni magát.

Egyrészt az anyjától kapta ezt a nevet. Az édesanya ragaszkodott hozzá már-már eszelős makacssággal, hogy Ernőnek anyakönyvezzék első – és, utólag hozzátehetem: egyetlen – fiát, ugyanis annyira kedvelte Ernest Hemingwayt, hogy valósággal rajongott érte. Folyton a fényképeit nézegette: az újságokból, képes hetilapokból kivágta, gyűjtötte őket. Talán egy kicsit szerelmes is volt Ernestbe. Vagy talán egy másik Ernő nevű férfiba volt szerelmes, például Nemecsek Ernőbe A Pál utcai fiúkból, és Por Zsolt ernősége ennek emlékét őrzi. Ezt a gyanút Por Zsolt megalázónak, sértőnek érezte, mégis úgy látta: az ő Ernő mivolta az anyjáról maradt rá. Voltaképpen ez az egyetlen anyai öröksége, amellyel rendelkezik, így tehát nem volna helyes, ha elherdálná.

Másrészt, azért sem rugaszkodott neki, hogy elintézze a névváltoztatást, mert irtózott az elintéznivalóktól. Nem tudott és nem is akart elintézni jóformán semmit.

Márpedig most, a jelen írásmű kezdetén Por Zsolt belefutott egy elintéznivalóba. Ezt ő úgy érezte és értelmezte, hogy egy pofonba futott bele, erőteljesbe, csattanósba.

Az elintéznivalót röviden úgy foglalhatom össze, hogy Por Zsoltnak – illetve az okirat szerint Porzsolt Ernőnek – egy megadott időpontban meg kellene jelennie egy bizonyos helyen, és át kellene vennie egy bizonyos összeget. Ezt érezte ő sérelmesnek és megszégyenítőnek. Azon túlmenően, hogy már megint leernőzték.

Joggal kérdezi az olvasó: miért muszáj emiatt megsértődni vagy felháborodni? Az állampolgár jelentkezik dr. Tóth Éva közjegyzőnél, és átvesz tőle 30.000 forintot.

Elképzelhető, hogy ezt az írásművet nem a közeljövőben, hanem később, talán évtizedek múlva olvassa valaki. Az ő kedvéért érzékeltetnem kell, mekkora összegről van szó. Akkoráról, hogy elvesztése már számottevő bosszúság, elnyerése viszont nem segít ki az ínségből. Ennyi pénzért egy használt horgászbot kapható, üvegszálas, de nem a legjobb márka és nem a legjobb állapotban. Egy „Karakorum” hegymászó-bakancs, de csak árleszállításkor. Egy palack „Veuve Clicquot Ponsardin Brut” pezsgő, amely nem éri el azt a legmagasabb szintet, ami elvárható egy komoly, kézműves champagne-itól, de megbízható, kedvelhető és a végtelenségig élvezhető.

Ezt az összeget a kárrendezési hivatal ítélte meg Por Zsolt számára, mégpedig Porzsolt Zoltán után, és, ahogy az okiratban olvasható, „életvesztés miatt”.

Egy személynek – esetünkben Por Zsoltnak – át kell vennie egy másik személy életvesztése miatt egy üveg pezsgőt vagy egy pár bakancsot.

Por Zsolt nem kívánta elfogadni ezt az összeget. Ha ennek tízszeresét – tíz üveg kedvelhető és a végtelenségig élvezhető francia pezsgő árát – ajánlotta volna fel a hivatal, neki az sem kellett volna.

Porzsolt Zoltán egy szőke kisfiú volt, Porzsolt Árpád és Magda öccse. A jelen történet szereplője nem találkozhatott vele, mert ő az 1950-es évek végén született, Porzsolt Zoltánt pedig 1944-ben, a nagyváradi gettóban látták utoljára, akik látták, és akiknek utóbb módjukban állt számot adni róla. Ők is csak annyit mondtak, hogy „szőke kisfiú volt”. Az egyetlen kivétel, aki a bevagonírozás után is látta még egy darabig, és részletesebb jellemrajzát adhatta volna, Magda néni volt, a nővére, de ő is csak azt mondta, az élet folyamán összesen kétszer vagy háromszor, hogy „szőke kisfiú volt”.

Por Zsolt időnként számolgatta, hány éves lett volna az egykori szőke kisfiú 1978-ban, amikor ő elkezdte egyetemi tanulmányait, vagy 1991-ben, amikor megszületett a harmadik gyereke.

Hogy nézett volna ki? Milyen jellemvonásai szilárdultak volna meg az idő múltával? Mennyire és miben hasonlítana bátyjára, aki Por Zsolt apja volt?

Mindannyiszor belátta, hogy az ilyen képzelgések – az ő kifejezésével: „konjunktív rekonstrukciók” – fölösleges többletterhet jelentenek.

Magda néni 1944-ben huszonkét éves volt. Egészséges, fiatal nőként Birkenauból egy Stuttgart környéki hadiüzembe került, ahol az üzemeltetők nem törekedtek emberveszteség szándékos előidézésére, mert nem akartak új meg új munkaerő betanításával időt vesztegetni, ezért a körülményekhez képest jók voltak a túlélési esélyek. Így tehát túlélte.

Porzsolt Árpád másfél évvel volt fiatalabb a nővérénél. Munkaszolgálatosként szovjet hadifogságba esett. Négy évet töltött különböző fogoly- és munkatáborokban, ahol a flekktífusz, a hideg és az éhezés miatt rosszak voltak a túlélési esélyek. Ennek ellenére túlélte.

Zolikára nézve nem beszélhetünk esélyekről, még rosszakról sem, jókról végképp nem. Gyerek volt: nővérénél kilenc, bátyjánál hét és fél évvel fiatalabb. Por Zsolt sokszor hallotta különböző személyekről, hogy „elvitték”, és hogy „nem jött vissza”. Fiatalkorában beletelt egy időbe, amíg megértette, milyen egészen különböző okokból használják a beszélők ezt a hazug körülírást, miért nem nevezik nevén azt a bűncselekményt, amely a mondat alanyát meggátolja a visszatérésben: a gyilkosságot. Aki „nem jött vissza”, azt meggyilkolták.

Porzsolt Zoltánról még annyi sem hangzott el, hogy nem jött vissza. Történetünk szereplője azt és csak azt hallotta róla, hogy szőke kisfiú volt. Most viszont az is kiderül a kárrendezési hivatal értesítőjéből, hogy volt neki egy élete, amelyet elvesztett. Ahogy a lakáskulcsát vagy a pénztárcáját is elveszti némelykor az ember.

„Hatvanegy évvel ezelőtt elvesztettem jó állapotban levő, alig használt életemet. A becsületes megtaláló pénzjutalomban részesül.”

A jelen történet szereplője megírta egy rövid levélben a kárrendezési hivatalnak, hogy ő nem kérte az életvesztés miatti kártérítést, és azt nem is hajlandó elfogadni. Elvégre nem találta meg az elvesztett életet, így nem is szolgáltathatja vissza.

Válasz nem érkezett.

Telt-múlt az idő, és Por Zsolt lassacskán elfeledkezett az egy palack pezsgő vagy egy pár bakancs áráról, sőt még arról is, hogy lett volna neki egy apai nagybátyja, de mégsem lett, mert elvesztette az életét valahol Szilézia és Galícia között, egy gázkamrában.

Való igaz, a kártérítést Por Zsolt nem kérte. Azaz nem ő kérte. De attól még a kérelem létezett. Be volt adva. Nagynénje, Magda néni adta be, még Por Zsolt apja halála előtt, mert Porzsolt Árpád aláírása is szerepelt a beadványon, és Magda néni mindkettőjük nevében fogalmazott.

✻

A családban Magda néni volt az ügyintéző. Magda néni két dolgot tudott: spórolni és ügyeket intézni. Ő maga azt mondta mindenkori céljáról, hogy „kitapossa”. Erőszakos, rámenős természetű volt, ellentétben öccsével, Árpáddal, akit gyámoltalan, már-már pipogya emberként tartottak számon.

Amikor Árpádnak egy ismerőse egy bizonyos összeggel tartozott, és nem akarta megadni, Magda néni kitaposta belőle. Addig telefonált az öccse ismerősének, járt a nyakára, felkereste otthonában és munkahelyén, amíg az illető – Magda néni jelenlétében! – vissza nem szolgáltatta Árpádnak a pénzt.

A telefonvonalat is Magda néni taposta ki. Akkoriban szinte lehetetlen volt privát telefonhoz jutni. Akiknek mégis volt, azok vagy a párt- és államapparátus vezetői, vagy ilyen vezetők kliensei voltak, és protekcióval szerezték. Lehet, hogy Magda néninek is volt efféle összeköttetése, de ő nem ezzel dicsekedett, hanem azzal, hogy kitaposta a telefont. Először saját maguknak. A férjét Vékony Tamásnak hívták: sovány, hallgatag, rosszkedvű ember volt, aki szereplőnket mindig a teljes nevén szólította, és mindig ugyanazt kérdezte tőle: „Na, hogy megy a tanulás, Porzsolt Ernőke?”

Aztán, ahogy jó testvérhez illik, Magda néni az édes öccsének is kitaposta.

Bement a postára, a telefonvonal-gazdálkodási főosztályra. Kidobták. Visszament. Beadványokat írt az öccse nevében, Ernő apjának csak alá kellett írnia őket. Bement a kerületi tanácshoz, ahol volt egy ismerőse, aztán bement a kerületi pártbizottsághoz is, ahol rögtön összeismerkedett valakivel.

Egyszerre csak megjelent egy szerelő Porzsoltéknál, és másnap már csengett a lakásban a telefon. Igaz, nem fővonal volt, hanem csak úgynevezett „ikervonal”, és az ismeretlen ikertárs miatt néha órákig lehetetlenség volt telefonálni: de akkor is, telefon volt, megvolt. Porzsolték gyorsan rákaptak az otthoni telefonálás ízére. Addig utcai fülkéből telefonáltak, tantusszal.

Vékonyné hasonló energiával taposta ki a személyautót, amelyre máskülönben évekig várni kellett, maguknak egy Trabantot, Porzsoltéknak egy Zsigulit. Kitaposott minden olyan árut, amelyet akkoriban hiába keresett a gyanútlan vevő: hentesnél a májat, vegyesboltban a sört, villamossági üzletben a zseblámpaelemet. A vadonatúj női biciklit akkor taposta ki a lányának, Matildnak, amikor használt kerékpárt is alig lehetett szerezni.

A rendszerváltás után elhatározta, hogy a kártérítést is kitapossa. Szavajárása volt: „Ami jár, az jár.” Mondogatta: „Nehogy már bennük hagyjam azt a kis pénzt!” Nem nevezte néven, kik azok a „bennük”.

Először a férje, Tamás bácsi szülei kerültek sorra. Őket a nyilasok 1944 karácsonyán valahol a pesti oldalon belelőtték a Dunába. Sietni kellett velük, mármint az életvesztésükhöz kapcsolódó kérelemmel, mert Tamás bácsi betegeskedett, és Magda néni aggódott, hogy meghal, mielőtt a kérelmet befogadja a hatóság.

Tamás bácsi egyik bátyja Ukrajnában munkaszolgálatosként aknát szedett, és felrobbant. A kártérítéshez bizonyítani kellett, hogy előzőleg nem részesült balesetvédelmi oktatásban, és nem kapott aknakereső felszerelést. Ez beletelt egy időbe, de Magda néni kitaposta a bizonyítékként szolgáló iratokat is.

Tamás bácsi másik bátyját egy szigorúan őrzött menetben elindították Ausztria felé, de Komáromig sem jutott el, mert útközben egy cső kukorica miatt, amelyet az előzetes figyelmeztetés ellenére letört az országút szélén, félreállították és agyonlőtték.

Volt egy nővére is Tamás bácsinak, ő egyszerűen csak „eltűnt”. Magda néni addig nem nyugodott, amíg fel nem hajtott egy túlélőt, akiből kitaposta a tanúvallomást, hogy Vékony – azaz Weich – Elzát sáncmunkára vitték, ahol fertőző bélgyulladást, úgynevezett „ukrán” betegséget kapott, és belehalt.

Ezt követően Magda néni a saját és az öccse szülei – Porzsolt Ármin és Etelka – életvesztése után járó kártérítést intézte. Ők ugyanazon a vasúti szerelvényen utaztak Szilézia és Galícia határvidékére, amelyiken Magda és a szőke kisfiú, és az utóbbihoz hasonlóan „ők sem jöttek vissza”.

Végül, egy kicsit később, Magda néni a kisebbik öccse, Zolika életvesztése kapcsán is benyújtotta a kártérítési kérelmet. Aztán meghalt.

Nagyobbik öccse – szereplőnk apja –, Árpád valamivel hamarabb, férje, Tamás kevéssel utóbb halt meg. Ő, amíg élt, az utcán is a felesége után haladt, mintegy a nyomdokaiban.

És most, alig öt év elteltével, megérkezik a kérelem kedvező elbírálása.

Por Zsolt, ha lett volna módja rá, megmondta volna Magda néninek, hogy nem helyesli ezeket a kártérítési igényeket. Azt a látszatot keltik, és annak a hazugságnak a fenntartásához járulnak hozzá, hogy káresetek történtek, olyanok, amelyeket meg lehet téríteni. Csakhogy ezt a véleményét nem fejthette ki, mert az utolsó tizenkét évben egyszer sem találkozott Magda nénivel, és telefonon sem beszélt vele. Magda néni, amíg Por Zsolt eljárt hozzájuk, egyetlen témáról volt hajlandó beszélni, arról, hogy a testvéreknek szeretniük kell egymást.

Ezt Por Zsolt évekig hallgatta, aztán egyszer közölte Magda nénivel, hogy nem akarja hallani többé. Soha többé. A következő látogatáskor Magda néni mégis kinyilatkoztatta, keserű szemrehányással a hangjában, hogy a testvéreknek szeretniük kell egymást. Mire Por Zsolt elköszönt, és ezután nem lépte át Vékonyék küszöbét többé. Soha többé.

Volt egy húga, akit nem szeretett, mert nem volt mit szeretni rajta. Gyerekkorában ő is azt hitte, hogy a testvéreknek szeretniük kell egymást, és ki tudja, talán még szerette is volna, bár Verán nem volt mit szeretni, ha Magda néni ezt nem parancsolja meg, és nem kéri számon annyira kíméletlenül. Ő azonban azt hitte, hogy a testvéri szeretetet ugyanúgy ki lehet taposni, mint a Csepel Tihany 26-os női biciklit a Corvin áruház kerékpár-részlegén.

Por Zsoltnak nem volt zenei hallása, nem tudott rajzolni, sem hat- vagy hétjegyű számokat fejben összeszorozni, egyvalamihez viszont volt érzéke: a szívós, makacs ellenszegüléshez.

Most is, a jelen történetben ez az egyik oka annak, hogy nem hajlandó megjelenni dr. Tóth Éva közjegyző zuglói, Cházár András utcai irodájában. A közjegyző asszony ugyanis nemcsak őt rendelte be a megadott időpontra, hanem apja özvegyét, Pálmai Klárát is, továbbá Magda néni lányát, Vékony Matildot, és az ő húgát, Porzsolt Verát. Ez utóbbival pedig nem szeretett volna találkozni. A másik két nővel sem igazán, de a húgával végképp nem.

Megírta egy rövid levélben a közjegyző asszonynak, hogy nem fogadja el az életvesztés miatti kártérítést, és nem megy el az irodába, ahová be van rendelve. Azt hitte, ezzel a levéllel is ugyanaz történik, mint a kárrendezési hivatalhoz intézett soraival: telik-múlik az idő, és nem érkezik válasz.

Tévedett.

Mindössze két nap múlva kapott egy tértivevényes levelet, amelyben dr. Tóth Éva kilátásba helyezi, hogy amennyiben az ügyfél nem jelenik meg a szóban forgó időpontban az adott címen, személyazonosságát igazoló okmánnyal és lakcímkártyával, akkor ő, közjegyzői jogaival összhangban, új időpontot fog kitűzni, amelyre az ügyfelet karhatalommal vezetteti elő. Felhívja az ügyfél figyelmét, hogy a pótlólagos eljárás, valamint a hatósági elővezetés minden költsége az ügyfelet fogja terhelni.

Por Zsolt találgatta: mekkora összegről lehet szó? Mennyi lehet a rendőri elővezetés költsége? És a pótlólagos eljárásé? Nyilván több, mint egy üveg kedvelhető francia pezsgő ára, amennyit neki át kell vennie Zuglóban.

Megfordult a fejében, hogy érdemes volna megvárni az elővezettetést. Eltűnődött a magyar állam folyamatosságán. Porzsolt Zoltánt csendőrök hurcolják a váradi gettóba, Porzsolt Ernőt rendőrök vonszolják a zuglói közjegyzőhöz. Vajon meg is fogják bilincselni?

Aztán arra gondolt, hogy külföldre utazik az idézés elől, bár külföldön semmi keresnivalója sem volt.

Aztán belátta, hogy mint olyan sokszor, ezúttal is végtelen túlerő áll szemben vele. Az imént azt írtam Por Zsoltról, hogy makacs volt. Hozzáteszem: sajnos megfélemlíthető is. A gyávaságot az apjától örökölte.

Megpróbálta, gyakran sikerrel, rákényszeríteni magát, hogy úgy viselkedjék, mintha nem volna gyáva, és hozzászokott, hogy határozott, erélyes döntéseket hozzon, de attól még gyáva maradt. Kierkegaard szerint épületes érzés annak belátása, hogy Istennel szemben sohasem lehet igazunk. A dán gondolkodó nem tudhatta, hogy van egy ennél is jóval épületesebb érzés: annak belátása, hogy a magyar állammal szemben sem lehet igazunk, semmi szín alatt.

Magam is emlékszem: 2005. december huszonkettedike csütörtök volt. Az idő enyhe, a forgalom sűrű, a buszok zsúfoltak. Az állampolgárok ünnepek előtti utolsó bevásárlásaikat intézték. Az irodát könnyű volt megtalálni. Emeletes, de kertes házban volt, néhány lépésnyire az utca sarkán álló neogótikus templomtól.

A templommal szemben, az utca másik oldalán egy mozi állt valaha, de már legalább tizenöt éve lebontották.

Por Zsolt egy percre megállt a kapuban, hogy átgondolja, mit fog mondani azoknak a rég nem látott személyeknek, akiket kényszerűségből újra látnia kell. Erre próbált felkészülni annyi idő alatt, ameddig egy kicsit megbarnul a kenyérszelet a pirítóban, de csak a filmek jutottak eszébe, amelyeket a lebontott moziban látott húsz-huszonöt, harminc évvel ezelőtt. Például itt látta a Mackenna aranya című westernt, amelynek utolsó jelenetében – némi túlzással – összedől a világ, vagy legalábbis megnyílik a föld. Vállat vont, és megnyomta a kapucsengőt.

Az iroda az emeleten volt. Por Zsoltot kellemes meleg fogadta, de ő úgy érezte: túl van fűtve. Ő már odalent a kapualjban is kenyérpirítóra gondolt.

Klári felugrott az egyik karosszékből, két-három lépést tett felé, és puszit nyomott az arcára. Klári az apja özvegye volt, ő viselte az apa gondját akkor is, amikor haldoklott. Por Zsolt akkoriban úgy látta: derekasan helytáll, és számára is váratlanul megenyhült benne az asszony iránti két és fél évtizedes harag. Az apa temetése után szívélyessé vált a viszonya Klárihoz: rendszeresen látogatta, néha még a gyerekeit is felvitte hozzá, az apa egykori lakására, ahová azelőtt egyszer sem tette be a lábát.

Klárinak szemlátomást jót tett az özvegység. Jól nézett ki, elegánsan ki volt sminkelve. Érződött, hogy minőségi parfümöt használ. Széles, kissé közönséges arca már-már szeretetreméltónak látszott. Senki sem gondolta volna róla, hogy fiatalkorában, mielőtt üzletkötővé képezték volna át, a rendvédelmi testületek kötelékében szolgált. Érdeklődött Zsolt hogyléte iránt, aztán elhallgatott.

A másik karosszékben Vékony Matild ült, Magda néni lánya. Ijesztően meghízott, amióta Por Zsolt utoljára látta. Meg is öregedett. Üveges tekintettel bámult a semmibe, unokatestvérét nem kívánta észrevenni. Zsolt odabiccentett felé, Matild erről sem vett tudomást. Egész életében könyvelő volt, mint az anyja, de vele ellentétben, nem ment férjhez. Mégis született gyereke, egy fiú, mégpedig egy nős férfitól, aki nem volt hajlandó elválni Matild miatt. Így viszont a kis Oszkár apa nélkül nőtt fel, Matild pedig még a férfi kilétét sem árulta el neki.

Igaz, a férfi sem volt különösebben kíváncsi az általa nemzett Oszkárra. Nyilván adtak neki éppen elég vesződséget a törvényes házasságából született gyerekek.

Magda néni egyik ismerőse hajlandó volt Oszkárt a nevére venni, vagy inkább a nevét adni az apasághoz, így hát Vékony Oszkár, ha szembekerült az „apja neve” rovattal, beírhatta: „Fenyő Lajos”. Egyébként Fenyő Lajos ugyanúgy nem törődött vele, ahogy vér szerinti apja sem, egy bizonyos Andor.

Oszkárnak kisgyerekkorában sokféle testi gyötrelemben volt része. Gyakran hányt, és majdnem mindig fájt a hasa. Kiderült, hogy glutén- és laktózérzékenységben szenved, és szigorú diétára kötelezték az orvosok. Az iskolában tornafelmentést kapott, mert vékonyak voltak a csontjai. Már kisebb ütéstől, eséstől is eltörhettek, néhányszor csakugyan el is törtek.

Oszkár – vagy ahogy Matild becézte, Macika – időközben felnőtt. Por Zsolt annyit tudott róla, hogy váratlanul külföldre költözött, és nem tudatta az elérhetőségét az anyjával. Matild nem adta fel: szívós kutatómunkával kiderítette Macika e-mail címét, és akkor egy darabig üzenetekkel bombázta a fiát. Soha, egyetlenegyszer sem kapott választ.

Így tehát Matild most már jó néhány éve egyedül van. Nincs neki senkije. Nem csoda, hogy ilyen csúnyán elhízott.

A két karosszéktől egy kissé távolabb volt egy kanapé. Azon is helyet foglalt valaki, de őt Por Zsolt nem tudta szemügyre venni, mert az előszobának az a sarka gyengébben volt megvilágítva, mint a karosszékek. Kinyílt az egyik ajtó, és előbukkant egy szemüveges, bordó kiskosztümös nő. Azt mondta, hogy még néhány perc türelmet kér. Ő volt a közjegyző. Máris visszahúzódott a szobájába.

A kanapén ülő személy télikabátot viselt, noha izzasztó meleg volt. Ez egy hosszú, barna posztókabát volt kapucnival, amely nagyobbrészt eltakarta az arcát. Ezáltal egy kicsit Anonymus ércszobrára emlékeztetett, a Vajdahunyad-vár bejárata előtt. Persze, a hasonlóság mindjárt véget is ér, mert a posztókabátos személy, ellentétben a szoborral, hangot bocsát ki magából, hol nyüszítésre, hol szörcsögésre emlékeztető hangot. Ezt időnként lihegés, zihálás szakítja meg.

Továbbá mozog is. Rázkódik a felsőteste. Kezébe temeti az arcát, így az sem látszik belőle, amit nem takarna el a kapucni. Ujjai közt valami folyadék csepeg, csurog. Talán könny, talán takony.

Ő volt Porzsolt Vera.

Por Zsolt közelebb lépett hozzá, de Vera elhárító mozdulatot tett. Most már látszott az arca is. Elázott, felpuhult arc volt, mégis az összeaszalódottság benyomását keltette.

Aki ennyire ki van száradva – gondolta Zsolt –, az ne hullasson könnyeket.

Hét évvel ezelőtt, az apjuk temetésén látta Verát utoljára, de csak messziről, és csak röviden, mert Vera nem fogadta a köszönését. Utoljára húsz éve, 1985 őszén beszélt Verával, és az a beszélgetés a legkevésbé sem volt barátságos.

✻

Legfőbb ideje, hogy a sírásról is mondjak egyet és mást. A sírás – pontosabban a sírás mellőzése – fontos szerepet játszott a férfi életében. Évtizedekkel ezelőtt, egy januári napon történt egy esemény, amelynek során az akkor nem egészen tizenöt éves Ernő nem volt hajlandó sírni, noha környezete ezt elvárta, sőt megkövetelte volna tőle. Ezen a napon egyik pillanatról a másikra vége szakadt Ernő gyerekkorának.

Röviden fel kell idéznem ezt a napot, noha eltérít fő témánktól és célunktól, az életvesztés miatt ránk váró kártérítéstől, mert így fogjuk a maguk teljességében megérteni azokat a furcsának látszó érzelmi viszonyokat – pontosabban, az ilyen viszonyok pusztulását –, amelyek a Magda néni beadványaiban előhozott életvesztések nyomán kirajzolódnak.

Magam is emlékszem: 1974. január huszonharmadika szerdára esett. Por Zsolt, illetve akkor még Ernőke, iskola után trolibuszra ült, és elment a Kacsóh Pongrác úti lakótelepre, ahol Edit néni lakott, aki németre tanította… … …

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor
Olvasószerkesztő Séllei Lilla
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 327 8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence