A két amerikai magánnyomozót, Anthony Grey-t és Mike Darmsot különleges feladattal bízza meg régi barátjuk, az FBI karib-térségi vezetője. Titkos ügynökök módjára be kell szivárogniuk a bahamai bűnbandák legbelső köreibe, hogy visszaszerezzenek egy létfontosságú pendrive-ot, és lebuktassanak egy áruló FBI tisztet.

A baj csak az, hogy nem tudják ki az áruló, ráadásul hamarosan kiderül, hogy a pendrive-ot három helyi banda és mások is meg akarják szerezni. A feladat végrehajtásához Anthony Greynek el kell játszania egy bérgyilkos szerepét, aki korábban a Bahamákon dolgozott, ezzel vállalva a kockázatot, hogy lelepleződhet a gengszterek előtt. Tovább nehezíti a helyzetet, hogy mindhárom bandával úgy kell tárgyalnia, hogy azok ne tudjanak egymásról. A küldetés rendkívül nehéz, a magánnyomozók folyamatosan borotvaélen táncolnak, ráadásul a helyi rendőrtiszt arra gyanakszik, hogy Anthony Grey valójában az általa keresett bérgyilkos. A két magánnyomozó körül egyre jobban szorul a hurok, és eljön a pillanat, amikor Grey csak egy módon úszhatja meg élve: ha megöli a társát.

Budapest, 2025

Copyright © Anthony Grey (Sebestyén Elemér), 2020, 2025

Minden jog fenntartva!

Tilos e kiadvány egészét vagy bármely részét információs rendszerben tárolni, sokszorosítani vagy sugározni bármely módon vagy formában a kiadóval történő előzetes megállapodás nélkül. Tilos továbbá másféle kötésben, borítással és tördelésben terjeszteni, mint amilyen formában kiadásra került.

Borító: Sebestyén Richárd (amorfrocket@gmail.com)

A borítón szereplő fotó Sebestyén Richárd munkája

Szerkesztő: Sebestyén Kata

Technikai szerkesztés: Sebestyén Katalin

Magyarországon kiadja: Sebestyén & Társa Kiadó

Felelős kiadó: Sebestyén Elemér Antalné

ISBN 978 615 6939 04 3

1.

A hatalmas luxushajó tatfedélzete sötét némaságba burkolózott, a langymeleg karibi éjszaka úgy borult rá, akár egy puha, fekete paplan. Csak a hold világított a fejem felett baljóslatúan, mintha figyelmeztetni akarna valamire, de hogy mire arról persze fogalmam sem volt.

Mindenesetre behúzódtam egy védett szegletbe, hogy a hátam biztonságban legyen. Legalább hátulról ne tudjanak lelőni vagy leszúrni. Az ilyen elővigyázatosság sosem árt, ha az ember nyaralni indul. Persze annak se örültem volna, ha mellbe lőnek, de hát ne legyünk telhetetlenek mindjárt a vakáció kezdetekor, nem igaz?

Nekitámaszkodtam a falnak, és belemeredtem a sötétbe. Ide már nem ért el a főfedélzeten villódzó égőfüzérek fénye, és az önfeledten mulatozók hangja sem. Csupán a hajtóművek halk duruzsolása, és az odalent hullámzó tenger loccsanása hallatszott, ahogy a kecses hajótest büszkén szelte a békésen fodrozódó hullámokat.

Felpillantottam a sötétkék égbolton szikrázó csillagokra, majd az órámra sandítottam. A világító számlap könyörtelenül tudatta velem, már csak pár percem van a megbeszélt találkáig. Egy olyan találkáig, amelyet körülbelül annyira kívántam, mint vadászpilóta a rá kilőtt, hőkövető rakétát.

…De hát ez van, ha az ember nem akar nemet mondani egy régi barátnak. És ha ellenállhatatlan kényszert érez arra, hogy minden hajmeresztően veszélyes küldetés ötletét meghallgassa. És ha ahhoz is kellően idióta, hogy végül el is vállalja.

Vállat vontam, amolyan most már úgyis mindegy alapon, hiszen innen nem volt visszaút, aztán körbesandítottam, és megállapítottam, hogy egyedül vagyok, akár a prédára vadászó jaguár. Eddig nagyjából stimmelt is a hasonlat… csakhogy az én leendő prédám nem holmi békésen legelésző vízidisznó volt, hanem a térség legelvetemültebb bűnözője. Vele kellett találkoznom, aztán villámgyorsan ártalmatlanná tenni, még mielőtt rájön, hogy nem az vagyok, akit várt.

– Semmiség – dünnyögtem magam elé kesernyés vigyorral, és abban mindenképpen igazam volt, hogy a fickó sikeres kiiktatása csupán a belépő a továbbiakhoz, amelyekhez képest az összes eddigi küldetésem gyerekjátéknak tűnt.

Pedig reggel még másképp terveztem ezt az estét. Egészen másképpen.

Felsóhajtottam, megcsóváltam a fejem, aztán kinéztem a sötéten csillogó óceánra, és magamban még egyszer végigpergettem az elmúlt pár óra eseményeit.

✶

Már akkor sejthettem volna, hogy baj lesz, amikor régi barátunk, Peter felhívott, és megkérdezte: hol tartózkodunk jelenleg? Az FBI egyik vezető tisztjeként ugyanis elég kevés ideje volt bájcsevegni, és a hangja alapján arra következtettem, hogy ezúttal sem valami szaftos hollywoodi pletykát akar velünk kitárgyalni.

– Épp Miamiban vagyunk – mondtam óvatosan, mire olyan izgatott lett, mint kezdő vámpírtanonc a leányiskolában.

– Azonnal értetek megyek – közölte.

– De mégis minek? – tudakoltam gyanakodva.

– Mert csak ti segíthettek!

– És ha azt mondtam volna, hogy Timbuktuban vagyunk? – kérdeztem gonoszul, mert éreztem, hogy ez a segítség nem valami apró-cseprő dolog lesz.

– Most akár Timbuktuig is elmennék értetek.

– Akkor tényleg nagy gondban lehetsz.

– De még mekkorában! Egy tégla van a csoportomban.

– Az valóban nagy gond. Szerencsére Timbuktu helyett elég lesz, ha idejössz a Mariott Hotelbe.

– Remek. Tíz perc múlva ott vagyok.

✶

Hát így kezdődött a dolog, és szűk negyedórával később Peter valóban ott volt nálunk.

– Szóval azt mondod, áruló van köztetek – néztem rá, miután helyet foglaltunk a szobánk kikötőre néző erkélyén.

– Pontosan – biccentett.

– Az ilyesmi már az óvodában is kínos, nemhogy az FBI-nál.

– Ezért akartam beszélni veletek. Mert tényleg csak ti segíthettek.

– Hát, ha két magánzsarura van szükség, akkor valóban nagy bajban lehet az FBI – vélte Mike.

– Nem az FBI, hanem konkrétan én… és rengeteg kiváló ügynök.

Belekortyoltam az italomba, aztán elgondolkozva lenéztem a kora esti fényekben fürdő kikötőre. Miami a szokásos, nyüzsgő arcát mutatta. A mólóknál álló hatalmas, hófehér luxushajókra folyamatosan szálltak fel a Karib-szigetekre készülő vidám turisták, és gyanítottam, hogy nagy részük a Bahamák fővárosába, Nassauba tart a Junkanoo-ra. Olyasféle rendezvény ez, mint a riói karnevál, flitteres, tolldíszes felvonulókkal, lüktető zenével, pergő dobokkal, és önfeledten táncolókkal, csak szerényebb méretben. Eredetileg mi is úgy terveztük, hogy részt veszünk a mulatságon, de most már egyáltalán nem voltam biztos benne.

– Na és mit kéne tennünk? – néztem a velem szemben ülőre.

– Először is külön kéne válnotok. Aztán neked Tony, átmenetileg foglalkozást is kéne váltanod.

– Remélem, nem kukásemberré vagy tenyérjóssá kell átképezni magam.

– Nem igazán – felelte Peter, de a hangja nem sok jót ígért. – Valójában azért van szükség a fedőfoglalkozásra, hogy könnyebben tudj érvényesülni. És üzletelni.

– Üzletelni? Hol?

– Hát… a bahamai alvilágban.

– A bahamai alvilágban?! – kerekedett el a szemem, és karneváli hangulatom kezdett olvadozni.

– Igen – bólintott Peter szinte szégyenlősen.

– Hm. Talán mégis jobb lett volna, ha azt mondom a telefonba, hogy Timbuktuban vagyunk.

– Erről már lekéstünk – állapította meg Mike.

– Ja – biccentettem, aztán Peterre pillantottam. – Na és mit akarsz, mi legyek?

Peter pár másodpercig az asztalra meredt, végül kibökte:

– Bérgyilkos.

– Micsodaaa?!

– Jól hallottad. Egy könyörtelen, hidegvérű bérgyilkost kéne eljátszanod.

A flitteres tolldíszben szambázó istennők végképp eltűntek a képzeletemből.

– Nem lehetnék mégis inkább kukásember? – hirtelen kezdett vonzónak tűnni a kukaürítgetés. Ott legfeljebb egy kóbor macskával vagy egy csövessel kerülhet összetűzésbe az ember.

– Sajnos nincs más lehetőség – torpedózta meg a felvetésemet Peter. – Bérgyilkossá kell válnod.

– Esetleg valami mókásabb foglalkozás…? – kérdeztem azért még reménykedve.

– Hát mókázni éppen mókázhatsz, mert egy vidám bérgyilkos bőrébe kellene bújnod – magyarázta buzgón Peter, de nem dobott fel különösebben a lehetőség.

– Remélem, azért pusztán viccből nem kell kinyírnom senkit.

– Persze, hogy nem. A feladat egészen más lesz… már persze, ha elvállaljátok.

– Akkor láss neki, és csinálj hozzá kedvet – biztattam nem túl nagy lelkesedéssel.

– A legjobb lesz, ha a legelején kezdem – fogott neki Peter. – Ahogy már mondtam, áruló van a csapatomban.

– Melyik csapat is az? – tudakolta Mike. – Mert az utóbbi években nem sokat meséltél a munkádról, csak annyit tudunk, hogy az FBI-nál vagy.

– A karibi részleg vezetője vagyok.

– Karibi részleg? – csodálkozott Mike. – Itt Miamiban?

– Igen – felelte Peter. – Hivatalosan semmi közünk az ottani ügyekhez, és nincs is felhatalmazásunk ottani akciókra… de a földrajzi közelség miatt sokszor összedolgozunk. Van is egy irodánk Nassauban, de ott csak a konkrét, operatív feladatokban működünk együtt a helyi rendőrséggel. A munka összehangolását itt végezzük.

– Eddig világos.

– Akkor folytatom. Már régóta gyanítom, hogy van valaki a csapatomban, aki időnként súg az ottani gengsztereknek, mert néha gyanúsan jól tájékozottak a várható rendőrségi akciókat illetően. Különösen igaz ez a Cápásokra.

– Cápások? – hökkentem meg.

– Igen – biccentett Peter. – A nevüket a banda vezérének, Seymournak a villája alapján kapták. Az épület ugyanis egy a tenger fölé nyúló, mesterséges szirtre épült, amely körül gyakran felbukkannak a cápák, rossz nyelvek szerint azért, mert rendszeres húsutánpótlást kapnak a banda ellenlábasai révén, akiket előszeretettel löknek be elkábítva a vízbe, a nyomok eltüntetését a cápákra bízva.

– És ezekkel kéne üzletelnem, miközben eljátszanom, hogy bérgyilkos vagyok?! – vontam fel a szemöldökömet.

– Természetesen nem tudlak, és nem is akarlak kényszeríteni – mondta Peter csendesen.

– Rendben – mondtam rezignáltan –, folytasd.

– A lényeg tehát, hogy eddig is gyanakodtam, most azonban már biztosan tudom, valaki az embereim közül a bűnözők informátora.

– És mitől vagy benne olyan biztos?

– Nos, van egy szerverszobánk, ahol számítógépeken tároljuk a folyamatban lévő akciók részleteit, a térségben dolgozó fedett ügynökök adatait, a helyi rendőrök tervezett akcióit, egyszóval mindent, ami titkos. Néhány nappal ezelőtt valaki – engedély nélkül – letöltött az egyik gépről egy rakás adatot.

– Ez elég hajmeresztően hangzik – jegyeztem meg.

– És ez csak a kezdet – mondta Peter. – Tegnap délelőtt az egyik technikusunk elfogott egy telefonbeszélgetést. Sajnos csak az egyik felet sikerült beazonosítani, azt, amelyik Nassauban volt.

– Na és ki volt az illető? – érdeklődtem.

Peter pár másodpercig hallgatott, mintha erőt gyűjtene, aztán lassan, oldalvást rám emelte a tekintetét.

– A Skorpió fedőnevű bérgyilkos – mondta csendesen. – Az ő helyére kéne beugranod, és eljátszani a szerepét a gengszterek előtt. Persze mindezt csak azután, hogy a Skorpiót elraboltátok.

2.

… Puff neki!

Ez kezdett egyre rosszabbul hangzani. Elrabolni egy bérgyilkost, majd beugrani a helyére és egy cápákkal megerősített bűnbanda előtt eljátszani a szerepét…

– Úgy gondolod, hogy egy váratlan pillanatban egyszerűen üssük le a fickót, én meg ugorjak be a helyére, mint a tartalékszínész a premieren, ha a főhős belázasodik? – tudakoltam.

– Úgy valahogy.

– Azért ez nem tűnik annyira sima ügynek.

– A fickó kiiktatásával nem lehet baj – rándította meg a vállát Peter. – Mindketten kung-fu mesterek vagytok, tizenöt év harcművészeti tapasztalattal, nem hiszem, hogy bármilyen bérgyilkos problémát jelenthetne nektek.

– Nem is azzal lehet baj, hogy ártalmatlanná tegyük – ráztam a fejem –, hanem a helyettesítéssel. Tudod, ha a tartalékszínész leszerepel, akkor legfeljebb nem kap tapsot, de egy ilyen beugrónál, mint amiről te beszélsz, kicsit drasztikusabb lehet a reakció. Talán önzőnek tűnhetek, de nem szeretnék cápareggeli lenni.

– Ha minden jól sikerül, akkor erre nem is kerül sor – próbált megnyugtatni Peter.

– Na persze – dünnyögtem.

– És konkrétan mi lenne az üzletelés tárgya? – érdeklődött Mike.

– Az a pendrive, amire az előbb említett titkos adatokat letöltötték.

– Nem igazán értem – ingattam a fejem.

– Máris megmagyarázom – élénkült fel Peter. – Az elfogott telefonbeszélgetésből sok minden kiderült, többek között az is, hogy az áruló a lopott adatokat tartalmazó pendrive-ot odaadta a Skorpiónak, hogy vigye el a Bahamákra, és ott bonyolítsa le a pendrive eladását.

– Miért nem vitte el ő maga a pendrive-ot? – tette fel a kézenfekvő kérdést Mike.

– Azért, mert az adatlopást követően fura lett volna, ha hirtelen utazni támad kedve.

– Azonnali lebukás – bólintottam. – De az is fura, hogy egy bérgyilkost bízott meg a dologgal.

– Nem teljesen – mondta Peter. – A Skorpióról ugyanis ezidáig mindössze egyetlen elmosódott kép készült, az is hátulról, és az a hír járja róla, hogy időnként átszabatja az arcát, sőt még a hangszálait is megműtteti, tehát úgyszólván felismerhetetlen. Viszont az áruló valahonnan megszerezte a DNS-mintáját, és a telefonbeszélgetésben azt mondta, ha még sokat húzza az időt a pendrive átadásával, akkor le fogja buktatni.

– Így már érthető a dolog – ismertem el, majd rövid hallgatás után megkérdeztem: – De mire gondolhatott a fickó azzal, hogy a Skorpió sokáig húzza az időt?

– A lehallgatott beszélgetés szerint a Skorpió már a letöltés másnapján megkapta a pendrive-ot, közvetlenül azután, hogy az áruló előzetesen egyeztetett az egyik nassaui bandával a pendrive megvételéről, és azóta már napok teltek el.

– Vajon miért nem ütötte még nyélbe az üzletet? – tűnődött Mike.

– A Skorpióról köztudott, hogy nagyon óvatos, mindent alaposan előkészít.

– És nyilván a tereppel is meg kellett ismerkednie – véltem.

– Nos, azzal éppenséggel nem – mondta Peter furcsán húzva a szavakat.

– Merthogy? – kérdeztem rosszat sejtve.

– Merthogy a Skorpió régebben többször is dolgozott a Bahamákon.

– Szuper – morogtam. – Ezek szerint akár személyesen is találkozhatott valamelyik gengszterrel, aki előtt el kellene játszanom a szerepét.

– Hát… ezt sem lehet teljesen kizárni – dünnyögte Peter. – De a magasságod, és a testalkatod nagyjából megegyezik az övével, az arcvonásoknak meg nem kell stimmelni, mert azokat úgyis rendszeresen átszabatja a fickó.

– Ha pedig lebukok, akkor az enyémet is átszabják a gengszterek vagy a cápák – bólintottam értőn, aztán kinéztem a mólókon hömpölygő vidám tömegre, és folytattam: – Mellesleg holnap reggel indulunk Nassauba, addig nem igazán lehet felkészülni egy ilyen akcióra.

– Ami azt illeti, nem is holnap kellene akcióba lépnetek – mondta Peter.

– Hanem? – kérdezte Mike reménykedve.

Peter ránk nézett, aztán némi hallgatást követően kibökte:

– Nagyjából hat óra múlva.

3.

A lelki szemeim elől most már teljesen eltűntek az önfeledten karneválozók, és a helyüket vadul köröző cápák foglalták el.

– Az a gyanúm, hogy te ki akarsz nyíratni! – néztem Peterre rosszallóan.

– Kicsit valóban meredeknek tűnhet a dolog – ismerte el.

– Kicsit meredeknek?! – emeltem fel a hangon. – Amikor pókerezel, és feldobod a kocsidat tétnek, az a kicsit meredek. Ha feldobod a kocsidat tétnek, és nem tudsz pókerezni, az a nagyon meredek. Ez viszont már nem meredek, ezt már úgy hívják, hogy elmeorvosi eset.

– Ráadásul a jegyünk holnapra szól – tette hozzá Mike.

– Mikor telefonon beszéltünk, azt mondtátok, hogy ma este indultok vagy nem? – kérdezte Peter csodálkozva.

– Nem – válaszoltam. – Az egyik ismerősünk, Ted Fruggi utazik ma este a Caribbean Night nevű bulihajóval, ahol az utasok végig mulatják az utat, mi pedig holnap egy szolid utasszállítóval, a Streamlinerrel.

– Aha – biccentett Peter. – De gondolom, nem lenne baj, ha előbb kellene indulnotok.

– Az nem – mondtam. – A baj az lenne, ha reggelre már cápák lakmároznának belőlünk.

– Nézzétek, én már mindent előre elterveztem – magyarázta Peter. – Ha minden jól megy, simán le tudjátok bonyolítani a dolgot, és mire a karnevál elkezdődik, végezhettek is. Ha valaki, akkor ti meg tudjátok csinálni. Persze nemet is mondhattok, de… az tragédia lenne. Több fedett ügynök élete is veszélybe kerülne, és akár évek óta tartó nyomozások válnának értelmetlenné.

A hangja elakadt, s látszott, hogy alig tud uralkodni a kétségbeesésén. Egy darabig néztem az arcát, aztán kelletlenül felsóhajtottam.

– Na és pontosan mit kéne tennünk?

– A terv a következő – kezdte Peter fellelkesülve. – Először is fel kellene szállnotok a Caribbean Night-ra, ami ugyebár körülbelül két óra múlva indul.

– Igen – pillantottam az órámra. – Pontosan huszonkét órakor.

– Remek. Le van foglalva két egyágyas kabin a számotokra.

– Látom, előre gondolkodtál – jegyeztem meg.

– Nos… ööö… igen.

– Oké, folytasd.

– A lehallgatott telefonbeszélgetésből kiderült, hogy a Skorpió szintén foglaltatott magának egy kabint Nolan Cohran névre. A fickó tehát ott lesz a hajón, és pontban hajnali kettőkor fog találkozni a gengszterekkel a főfedélzet hátsó lépcsőfeljárójánál.

– És miről ismerik fel egymást? – tudakoltam. – Már persze, ha nem valami régi ismerőst küldenek a gengszterek tárgyalni, mert akkor köszönés helyett mindjárt le is puffant.

– Biztos, hogy nem lesz jelen ismerős, mert jelszócserével azonosítják egymást a felek.

– Remek – biccentettem nem túl nagy meggyőződéssel. – És mi lesz a jelszó?

– A gengszterek képviselője azt mondja: éjfélkor a legcsendesebb a tenger, mire a válasz: és akkor a legtisztább az ég is.

– Elég gyermeteg – fintorogtam.

– Tök mindegy, mi a jelszó – legyintett mindkét kezével Peter. – A lényeg, hogy elhangozzon. És persze az, hogy addigra már te legyél a Skorpió helyén.

– De mégis hogyan?

– Úgy, hogy a Skorpió a telefonbeszélgetésben elmondta: ő negyedórával a találkozó kezdete előtt ott lesz a lépcsőfeljárónál, hogy ellenőrizze, minden rendben van-e. Mondtam, hogy nagyon alapos a fickó.

– Egen. Folytasd.

– Ekkor jössz a képbe te. Odamész hozzá, a jelszóval azonosítod magad, mint a gengszterek képviselője, aztán egy óvatlan pillanatban leütöd a fickót, és eltakarítod az útból. Így mire a valódi gengszterek odaérnek, már te leszel a Skorpió.

– És mit csinálok közben én? – tudakolta Mike.

– Te közben átkutatod a fickó kabinját, és ha megtalálod az eredeti pendrive-ot, azonnal megsemmisíted.

– És ha nincs a kabinjában, meg nála se? – kérdeztem.

– Akkor nyilván a Gold Sand Resort nevű üdülőben rejtette el, ahol Nassauban megszállt – felelte Peter. – Szerencsére a lehallgatott telefonbeszélgetésben erről is szó esett. És mivel nektek is lesz ott egy-egy lakosztályotok, feltűnés nélkül be tudtok surranni hozzá, és meg tudjátok keresni a pendrive-ot. Egyelőre azonban induljunk ki abból, hogy már a hajón sikerül megszerezni az adathordozót.

– Oké – mondta Mike. – Tegyük fel, hogy megtalálom a kabinjában a pendrive-ot. Hogyan tovább?

– Először is megsemmisíted, aztán elrohansz Tonyhoz, és elviszed onnan a Skorpiót, majd Nassauba érve felszállsz vele egy visszafelé tartó hajóra és reggelre már le is szállítod nekem.

– Ez végül is kivitelezhetőnek tűnik – dünnyögte Mike.

– Na, ugye? – vigyorgott Peter.

– Azért még ne lelkendezzünk – emeltem fel a mutatóujjam. – Ott tartottunk, hogy lekapcsoljuk a fickót, én meg találkozom a gengszterekkel. Utána mi a teendő?

– Meg kell beszélni velük egy újabb találkozót, amelyre elviszed a pendrive-ot, és együtt berakjátok a főnök számítógépébe.

– Csak arról az apróságról feledkezel meg, hogy nálam nincs semmiféle pendrive – emlékeztettem.

– De most mindjárt adok egyet – vigyorodott el hamiskásan Peter, majd a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy fémesen csillogó adathordozót.

Átvettem tőle, s lassan megforgattam a kezemben.

– Na és mi van rajta? – kérdeztem. – Gondolom nem valami buja szexfilm és nem is az az adathalmaz, amire a gengszterek kíváncsiak.

– De nem ám – lelkesült fel Peter.

– Akkor mi?

– Nos, ez egy speciális pendrive – mondta hamiskás mosollyal Peter. – Egy erősen megbuherált pendrive.

– És mit tud?

– Észrevétlenül létrehoz egy Internet kapcsolatot, és amíg ti a rajta lévő, kamu FBI feljegyzéseket nézegetitek, átpumpálja nekünk a gengszterek összes titkos anyagát, többek között valószínűleg a hozzám beépült áruló nevét is.

– Ez tényleg jól hangzik – mondta félhangosan Mike. – Bár mi magánnyomozók vagyunk, ez meg inkább titkosügynöki munkának tűnik, de szerintem kivitelezhető.

– Kémjátszma a Bahamákon, mi? – vigyorogtam.

– Valami olyasmi – vigyorodott el Peter is.

– Nos – komolyodtam el –, mivel ismerjük a Skorpió szándékait, a terv tényleg végrehajthatónak tűnik.

– Vagyis? – nézett ránk reménykedve Peter.

Még egyszer átgondoltam magamban az általa elmondottakat, aztán Mike-ra néztem. Bármilyen megbízásról volt szó, sosem döntöttünk a másik megkérdezése nélkül, hiszen mindig együtt dolgoztunk, és együtt vállaltuk a veszélyt is. Társam láthatóan ugyancsak végigelemezte magában a lehetséges kockázatokat, majd lassan rám emelte a tekintetét. Elég volt egy pillantást vetni rá, és tudtam, mire gondol.

Peter tekintete idegesen jojózott közöttünk ide-oda, végül rajtam állapodott meg.

– Nos? –kérdezte.

Felhörpintettem a maradék whiskyt, aztán letettem a poharat az asztalra.

– Nincs túl sok időnk – mondtam –, úgyhogy húzzunk bele.

Az Anthony Grey sorozat eddig megjelent kötetei:

Véres kaland Miamiban

1989

Az őrült kísértet

1990

Halálmester

1990

Kommandós háborúja

1991

…És elszabadul a pokol!

1991

Kung-fu életre-halálra

1992

Próbáld meg túlélni

1993

A Kobraisten bosszúja

1997

Halálmester (II. kiadás)

2000

Buddha könnye

2001

Sattarani a gyűlölet istene

2001

Kung-fu életre-halálra (II. kiadás)

2002

Kobraisten bosszúja (II. kiadás)

2003

…És elszabadul a pokol! (II. kiadás)

2004

A cápa szájában avagy próbáld meg túlélni! (II. kiadás)

2004

Az őrült kísértet (II. kiadás)

2006

AMOK avagy a fejvadász éjszakája

2012

Kalózkeringő

2012

Camazotz az alvilág ura avagy a maja sámán titka

2018

Kémjátszma a Bahamákon

2020

Vérfarkas az Alpokban

2020

Smaragdhajsza

2023

Halálmester (III. kiadás)

2025

ANTHONY GREY: Buddha könnye

A sorozat ezen kötetében az eddigiekből már jól ismert magánnyomozó-páros ezúttal egy Borneó melletti szigetre utazik, hogy visszaszerezzen néhány rendkívül értékes családi ékszert.

A nyomok a titokzatos Grantham villába vezetnek, ahová a szóbeszéd szerint szinte lehetetlen bejutni.

Hőseinknek valóban nincs könnyű dolguk. Ráadásul már a megérkezésük éjszakáján hullani kezdenek körülöttük az emberek, és hamarosan hajmeresztő események egész sora teszi próbára őket.

Rejtélyes fenyegetőzők, és ismeretlen ellenfelek nehezítik a munkájukat, miközben a csodaszép bárénekesnő és az ellenszenves törpe valamilyen megmagyarázhatatlan okból egyfolytában segít nekik.

Szinte percenként újabb és újabb érthetetlen dolgok történnek, s a két amerikainak minden ügyességére és kung-fu tudására szüksége van, ha túl akarja élni a kalandot.

„– Azt akarom, hogy törd meg! – folytatta Kahn, rám mutatva. – Veszítse el az akaratát és mondjon el mindent, amire kíváncsi vagyok.

– Úgy lesz – felelte mély hangon Dzsanar anélkül, hogy levette volna rólam a tekintetét. – Először megtörik és beszél, aztán meghal.”

ANTHONY GREY: Vérfarkas az Alpokban

A sorozat ezen kötetében a két amerikai magánnyomozó a svájci Alpokba utazik, ahol a helybeliek szerint maga a Vérfarkas gyilkolja a turistákat.

Ráadásul a legenda szerint egy korábban meggyilkolt nő lelke Lidércé változott, és ő is segíti a gyilkolásra szomjazó Farkasembert.

Anthony Grey és társa nincsenek könnyű helyzetben, mert a Westerberg kastély, ahová a rémült tulajdonos hívja őket, csakhamar hajmeresztő, és érthetetlen események színterévé változik.

Az ódon falak közt a leendő áldozatokról kiderül, hogy ők maguk is titkos utakon járnak, s talán a Vérfarkas nem is véletlenül akarja megölni őket.

„– Bogdan majd felviszi – mosolygott bíztatólag Gertrúd, aztán elüvöltötte magát, hogy beleremegtek a falak.

– Bogdan! Fuvar a kastélyba!

Az ordításra valahol a mosdó táján mozgás támadt, majd előbukkant egy alacsony, púpos, ijesztően kancsal fickó. Odacsámpázott hozzánk, és alulról felfelé rám vigyorgott.

– Maga is halni készül, hehe?

– Egyelőre inkább csak fellátogatnék a kastélyba – nyugtattam meg.

– Hát akkor igyon meg néhány pohár forralt bort, hehe… mert a lovas szánon hideg lesz ám!

– Lovas szán?

– Igen, hehe. A lovak nem zuhannak le a szakadékba… általában. És ha szerencsénk van, a farkasok se kapnak el bennünket. Akkor már csak a Farkasembertől kell félni.

– Az is van? – tudakoltam mérsékelt lelkesedéssel.

– Hát persze, hogy van, hehe – vigyorgott Bogdán. – Ő szokta levadászni az embereket… hogy megegye a húsukat.”

ANTHONY GREY: Smaragdhajsza

A szerző ezen kötete igazi csemegét jelent a krimikedvelők számára. Akciók és humor fergeteges tempóban váltogatják egymást a könyv lapjain, ahogyan azt már megszokhattuk a szerzőtől.

A főhős és társa ezúttal egy táskányi smaragddal meg egy táskányi hamis smaragddal kelnek útra, hogy kiszabadítsanak egy elrabolt lányt a kolumbiai emberrablók fogságából. Hajmeresztő trükkre készülnek, amely az életükbe kerülhet, ráadásul hamarosan kiderül, hogy a drágaköveket különböző bűnözői csoportok is szeretnék megszerezni, s megindul a hajsza a smaragdok után földön, vízen és levegőben egyaránt.

„Az állólámpa fénye megcsillant a fegyverén, és láttam, hogy egy 45-ös Magnum. Egy ilyen stukker jókora lyukat üt, és a csövén lévő karcolások alapján úgy tűnt, gyakran van használatban, ami nem sok jót ígért.

Az ismeretlen rövid tétovázás után a dobozhoz, lépett, és fél kézzel felpattintotta a tetejét. A smaragdok a halvány fényben is szemkápráztatóan szikráztak.

A fickó elvigyorodott a kendő alatt, majd kiborította a köveket a szivacsággyal együtt a földre, s elégedett morgással megforgatta a kezében a dobozt.

– Egyszerűbb lett volna a helyükön hagyni őket – jegyeztem meg epésen. – Most aztán szedegethetjük össze egyenként, és ha valamelyiket nem találjuk, hát…

– Nyugodtan megtarthatja mindet – röhögött a fickó afféle engem akarsz átejteni, kishaver? röhögéssel, nekem meg akkorára kerekedett a szemem, mint egy kabátgomb.

… Most betör ide, szétszór kétmilliónyi smaragdot, és lelép egy üres dobozzal?

– Azt hittem a kövekért jött – bukott ki belőlem.

– Hülyének néz?

– Hát lassan kezdem.”

A Kiadó weboldalának címe:

www.stsakiado.hu

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

Az Anthony Grey sorozat eddig megjelent kötetei

Elektronikus változat:

Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Big Shoulders Stencil – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License