Szabó Magda Liber Mortis Naplók
1982. május 25. –1990. február 27. Jaffa Kiadó
Budapest
2025

© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2019
© Jaffa Kiadó, 2019, 2025
Minden jog fenntartva!

Sajtó alá rendezte: Tasi Géza

Felelős kiadó: Rados Richárd
Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia
Szerkesztette: Lépesfalvi Zoltán
Olvasószerkesztő: Ligeti Szilvia
Borítóterv: Sipos Géza

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 963 475 484 8

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Előszó

Szabó Magda különböző méretű spirálfüzetekbe, határidőnaplókba írta a Liber Mortist, golyóstollal, töltőtollal, piros, zöld, kék vagy lila filctollal, mikor mi volt a keze ügyében. A filctoll gyakran átüt a papíron, s így a szöveg nehezen olvasható. Szembetegsége és olykor rosszabb idegállapota a kézírásán is megmutatkozott, maga is hivatkozik rá („póklábbá züllött, amit írok”, „ezt a kaparást nem lehet követni sem”). Köszönettel tartozom Dobos Szilviának, aki a szöveget elektronikusan rögzítette és a kétes szöveghelyeket tisztázta. Ahol ez utóbbi lehetetlen volt, ott a nyomtatásban […] áll. Ugyanígy jelzem a kegyeleti vagy személyiségi jogi megfontolásból kihagyott részeket is.

1982–84-ben, a Szobotka Tibor halála utáni első két gyászévben Szabó Magda rendszeresen, legfeljebb rövid kihagyásokkal vezette naplóját (ugyanekkor, 1982–83-ban írta Megmaradt Szobotkának című könyvét, amiről a naplóban is sokszor szót ejt), aztán több mint négy év szünet után még egyszer felvette az elejtett fonalat, de ekkor már, 1988–90 között, csak néhány bejegyzést rögzített. Ezt az utolsó kötetet úgy feliratozta: „Nem tudom, hanyadik Liber Mortis.” A többi „füzet”, „könyv”, „kötet” – ahogy váltakozóan említi – azonban gondosan számozott, 1-től 7-ig. Az is tudható, hogy jóval később, a 2000-es évek elején újraolvasta a naplókat. Amellett, hogy a naplóírás lelki-szellemi szükséglet volt számára, irodalmi igénnyel (és áthúzások, javítások nélkül) vetette papírra a mondatokat: alkotott. „Volt már a világirodalomban az Őzön kívül ilyesmi, mint ez a füzet? Az belső monológ, ez levél meg napló meg nem tudom, mi” – írja egy helyütt. Mitológiai szerelemnek állít emléket: Philemon és Baucis, Laodameia és Protesilaus, Trisztán és Izolda, Orfeusz és Euridiké, Rómeó és Júlia mellé kerül itt Szobotka Tibor és Szabó Magda, „Nyúl” és „Agyigó”.

Szabó Magda számára a férje, Szobotka Tibor, a „Nyúl” sosem halt meg.

Kettőjük élete az egymásra találás első pillanatától kezdve elválaszthatatlanul eggyé forrott, s még a halál sem választhatta el őket egymástól. Ennek eredményeképpen születtek meg a naplók, melyekből jól kitűnik két ember egymás iránt érzett szerelme, hűsége, tisztelete, megbecsülése.

Jó példa lehet ez minden kor emberei számára, hogy a nehéz időkben is fontos az egymás iránt érzett elkötelezettség, kitartás, jóban és rosszban egyaránt.

Tasi Géza

Liber Mortis 1. Napló 1982. május 25. – július 16.

82. május 25.

Tudod, az a legborzasztóbb, hogy nem felelsz, hogy nem tudunk beszélgetni. Ezt mindennél nehezebben bírom. Nézem a tévét – egy hatvani orvos felfedezte H. Bosch híres képén, hogy az ábrázolás boncolt szem anatómiai képletét mutatja, befejeződik a Buddenbrooks,1 szólnék, nincs kinek, kihez. Hallgatom a híreket, következtet az agyam, nincs, aki meghallgassa, mi a véleményem Bécsről mint a Reagan–Brezsnyev találkozó színhelyéről. Zene szól, kérdezném, mi ez, te mindent tudsz. Most írjak neked, a halottnak? Hiszen jelzel, ahogy csak tudsz, ma megint pénzt is küldtél, és érzem a közelségedet – kevés. Éjjel átdugom a lábam nem létező lábadhoz, nem változtatok semmit az ágyunkon. Csak a ruháidat, a két legszebbet adtam Péternek, hogy éljenek azok még, itt moly kaphat bele, tudod, hogy volt itt mindig mottika. De a bársonykabátot meg az irhát, meg az amerikai csíkosat megtartom, az az enyém. A lakkpapucsot nem is láttad. A Joyce-odat sem, amit olvasok. Ha olvaslak, hallom a hangodat. Nagyon sajátságos, de szerelmesebb vagyok beléd, mint bármikor életemben. Nem csak szeretlek. Szerelmes vagyok. Mint akkor, mikor még nem szerettük egymást ennyire, csak szimpla szerelmespár voltunk, vad erotikus erőtérben. Most minden más, erősebb, jobban kötő, de szerelem ez. Lehet, hogy soha senkinek nem tudom megmagyarázni kívüled, mert nem úgy kívánlak, nem azt, és mégis szerelem. Talán mert teljesülhetetlen, mert nem jössz, csak várlak.

Látsz te engem, Nyunya?

Nem beszéltünk meg semmit, hiszen nem csak megbénított az agyembólia, meg is némított. A szemed olyan volt abban a percben, mint a kő, és mást, mint iszonyatos rémületet, nem láttam benne. Ha csak az az emlékem maradt volna rólad, megőrülnék. De a halálod előtti napon a régi pillantással néztél rám, és mosolygott a szemed. A hűség és az imádat, de leginkább az a semmihez se mérhető, édes tisztaság sugárzott újra rám: szeretlek, Agyigó, azt mondtad, mosolyogtad utoljára. És megcsókoltál, félig béna szájjal, ügyetlenül, de meg. Én meg térdepeltem a földön, a könnyem a béna kezedre csorgott, megszólaltál: ne-ne-ne. Mit ne, szerelmem? Ne sírjak? Ne tartsalak vissza a nagy úttól? Ne haljak utánad? Mit ne? Felelj!

Tudod, hogy nem lehetek öngyilkos, mert ki kell harcolnom a helyedet, az igazadat. De látnod kell, mennyire szenvedek, és hallanod kell, amint üvöltve sírok. Tégy valamit, nem normális ez, hogy csak a temetőben érzem jól magam. És nincs erőm mindenhez, értsd meg. Elfogadom, hogy nem láthatlak, de nem beszéltünk meg semmit, hát ki hitte, hogy így mégy el, megnémulva. Legalább érthetően üzenj, legalább érezzem, hogy itt vagy. Legalább érezzem, hogy abból a közegből, ahol vagy, figyelsz. Ha olvasnád Kovács Sándor Iván levelét, meghatódnál.

Megvettem a Vasárnapi Újság 1891-es teljes, piros bekötött évfolyamát, aztán elszomorodtam. Kinek mutatom?

Ki érdekel? És nem szólsz, nincs kivel beszélnem. Folyton telefonálnak, folyton „jó hírek” jönnek. De engem nem érdekel kívüled senki. Micsoda végzet őrjített meg kölyöklány koromban, hogy Babitstól a Danaida mellett csak a Laodameia ütött igazán szíven. Három órára. Nyúl. Nem jönnél vissza? Nyúl, édesem, szerelmem, felelj! Ma Ács Vera is segítséget ajánlott, de nekem nincs szükségem senkire, semmire. Nem érdekel az ékszer, a ruha, a külsőm, Vígh Ica szerető ígérete, dicsérete. Senki, semmi. Annyira szerettelek, hogy abba nekem kellett volna belehalnom. Olyan kék, csodálatos tiszta szemed volt, a legbecsületesebb, leghűségesebb szíved. Ó, most már mindent értek és helyére teszek, tettem, azt is tudom, milyen hülye tévedés miatt volt néha olyan borzasztó nekem. Értelek már, ha újra kezdhetném, minden gesztusod az igazi helyére kerülne. Olvasom a naplódat: 14 évesen halálvágy, súlyos depresszió, s iszonyú, kiéletlen ambíció, örök félelem szüleid szigorától, s a zene megnyugtat, boldogít. Hogy tévedtem, mikor nem tudtam megérteni a magam hülye, csak egy síkba néző szemével, hogy a zene neked nem más, mint nekem az állat: a menekülés az égibe vagy az animálisba. Soha nem lennék többé értetlen – soha nem jutna eszembe már, hogy valamiért, amit én ellenem elkövetett bűnnek, hűtlenségnek képzelek – hogy haragudhattam bármikor is amiatt, hogy látogatsz két vénembert, aki csak jó volt hozzád, s az életed is mentette a háború alatt –, megbüntesselek a magam Encsy Eszter2 módszerével, gonosz fantáziájával. Ha tettem, azért tettem, mert nem szerettelek: imádtalak. Én mindent és mindenkit elfelejtettem, akit előtted ismertem, kidolgozta belőlem a szervezetem. Mit meg nem tettem érted, Uramisten, az adóhivataltól kezdve a ravatalozóig, és ez a szerelem adott erőt mindenhez. […]

Istenem, hideg jázminillat, és akác és kibírhatatlan, reménytelen szomorúság. Éjszaka van.

Gruselfahrt – ez volt ráírva a német filmben a szellemvasútra. Meghalt veled együtt Grusel optikus. Milyen kimondhatatlanul, kiszolgáltatva önmagam totális odaadásának, szerettelek.

Miért nem jössz kísérteni? Éjfél. Az ágyad megvetve. Miért volt a Lenore a kedvencem, és miért Don Carlos és a Posa? És Isten miért nekem adta a sikert, aki csak az igazságtalanságra szisszenek, a sértéstől szenvedek, de igazán csak dolgozni, teremteni, írni szeretek, s aztán akár meg se dicsérjenek, csak ne bántsanak. Miért ment nekem a szörnyűség is könnyebben? Miért kellett mindig neked állást szereznem, miért volt olyan iszonyú ez a század? Rákosi, Sztálin, a megaláztatás, ahogy nem állt melléd senki, ahogy nem ismertek fel, ahogy folyton közted és a világ között rohangáltam, meg a hátamra vettelek, ha összezuhantál. Hányszor pereltelek vissza a haláltól, hányszor ápoltalak, heteken, hónapokon, éveken át. Mindig Te voltál minden. Megcsaltam miattad mindenkit, az anyámat is, mert végül is jobban szerettelek nála. Minden embernek csak egyvalaki jut, akinek a nevét elkiálthatja a halál pillanatában. Te nem a kórházban haltál meg, hanem mikor itt, mellettem, az embólia ért. Ahogy némán, megnémulva néztél, ott volt a halál pillanata, és ott volt az én nevem, amit a néma szád kiáltott. Értettem én, Nyunya.

Mi lesz, mi lesz velem, hogy élek nélküled. Most folyton olvasok, állítom össze, amit ki kell adnom, kiverekszem a becsületedet, azt akarom, akkora betűkkel írják fel nemecsek ernő nevét, mint amilyet érdemel. Anna azt mondja – Zádor –, angol vagy amerikai lap is elsiratott. Obituary.3 Éjfél van, gyere már. Csak míg azt mondod, indul a hajó, csak míg megcsókolom hideg orrodat, míg átdugom hozzád a lábam, míg adod a nightkussikát4. Ha már nem jössz, legalább jelezz, hogy vagy, hogy segítesz, hogy nem hagytad el Agyigódat, hogy meg tudjam valósítani, amit tervezek. Nyunyám, mindenem, életem, hiszen egy halott ír egy halottnak. Annyi altató és idegcsillapító van bennem, ami egy bölényt leterít, és csak írok. Szerettelek. Mindent megtettem érted, szerettelek, minél betegebb lettél, annál jobban. Felelj már, szólj, jelezz, vigasztalj, neked se lehet jó, hiszen mindig csak ettől féltél, mi lesz énvelem. Nem tudom. Ne hagyd, hogy folyton sírjak. Nem bírtad kivárni a sikert, pedig jön. Ha nem kapok segítséget, magam írok rólad könyvet, ehhez is jogom van. De ahogy életedben mindent megtettem érted, és ha volt valami baj köztünk, mindig csak azért, mert rettenetes Encsy-természetem nem bírta a gondolatot, hogy ha csak két évig is a mi harmincnégyünk mellett, de valaha már volt feleséged, akit szerettél, megírom, mert valahol a lelkem mélyén mindig tudtam, azért kellett meghalnia, hogy velem találkozhass, mert csak én lehettem az igazi feleséged. Engem nem körített romantikus kulissza, háború, ami csak az életedre tört, és nem haltam meg aknázás közben, és nekem élnem kellett, hogy élhess, és nem engedhettem el magam soha, mert a hétköznapok, Rákosi hétköznapjai a lelked egyensúlyát, az elméd épségét veszélyeztették, azt kellett kivédenem.

Legalább holnap üzenj. Jöjjön valami, amiről tudom, itt vagy, és kétségbe vagy esve, mert ezerszer elmondtad, elpusztít, ha sírni látsz, hogy mindent értem akartál, hogy nekem, hogy miattam, hogy az életünkért. Most már a világ se kell nélküled. Csak annyit mondtak ma reggel a rádióban, bon jour, s üvöltöttem. Hiszen ez a Nyúl-játék volt, a kettőnké! Szeress a sírból is, nincs senkim. Egyedül maradtam. Én soha nem hagytalak volna egyedül.

Neked jó a halál, tudom. Megalázott a betegség, vártad, tudtad, szenvedtél, mikor cipelni láttál, az álmaidban kafkai rémek jártak, vinnyogva sírtál, átöleltelek. Neked voltaképpen csak azért kellett az élet, azért vállaltad, hogy nekem segíts, aludni akartál álomtalanul, hisz nem hitted el, hogy a halál után igazolni fogjuk mind. Neked voltaképpen aludnod kellene, kipihenned, hogy mindig falba ütköztél. Tudom én. És mégis ébredj fel, szerelmem, csak néha, ha nem is mindig. Hová lesz az energia, ami az emberi lélek, a szellem? Elhagytál volna, el tudtad hagyni Agyigót? Nem lehet. Aludni kéne menni, de ki tud aludni. Szerettelek, szeretlek. Péter ma, mikor az ebédet hozta, elolvasta az életünket, és azt mondta dühösen: ki mert keresztapám után keresztanyámhoz közeledni. Akkor nagyon szerettem ezt a gyereket, aki nagyon szeretett Téged.

Legalább álmomban gyere ide.

Tegnap meghallgattam miattad a Metropolitanben a Zeffirelli rendezte La bohème-et. Isteni szép volt. Nyunya, változom. A zene visszahoz időnként. Akkor érezlek megint. Küldd Hammert, hadd tudjak lefeküdni, aludni. Küldj álmot. Gyere vissza. Én olyan józan és okos vagyok, miért van ez a misztikus rögeszme, hogy sajnálsz, hogy látsz, hogy talán egyszer mégis üzensz. Nem SZOT-díjjal, nem. Nem pénzzel, sikerrel, amivel elhalmoznak. Ó, Nyúl, három órára, míg hozzád bújhatok megint.

Nyúl, odaadtam Örkény Zsuzsának az Erényes embereket, és azt mondta, azonnal kiadni, remekmű! Abszolút színpadismeret, dialogizálókészség, abszolút szerkeszteni és jellemezni tudás, bizony, Várkonyi pontosan tudta, miért nyilatkozott úgy: ragyogó. Azt mondta, gépeltessem le. Megmutatja náluk is – nincs sok reménye, mert most minden rendező a maga világmegváltó programját akarja megvalósítani, de hátha. Esetleg a József Attila? Esetleg az Artisjus? Minden lehet. Szívem, Bata a Honvédet emelte ki a Körkép-kritikában. Hallod odaát Agyigódat? Látod? És köszönöm a virágot a házassági évfordulón. Mikor kiléptem a sötétben a kis lakás küszöbén, a nagy lakás küszöbén ott állt egy világméretű virágkosár. Előzőleg odabent hangosan azt mondtam, illetve elmeséltem, hogy a pedagógusnapot a Csatával, a díszbemutatóval ülte meg a Főváros, a Himnuszt is elénekelték, volt óriási protokoll, én a páholyban sírtam, mert nem voltál ott, nem lehettél büszke az Agyigódra. Aztán azt mondtam hangosan: „Igazán üzenhettél volna!” És akkor kiléptem, és ott volt a kosár. Persze hogy a kulturális főosztály küldte a Csata miatt, de azért Te feleltél, hiszen csak idegenekkel tudsz felelni. Kivittem másnap a temetőbe azt a rengeteg virágot, és úgy zokogtam, hogy megszólított egy idegen asszony. Mindenki rossz néven veszi, hogy nem vagyok nyugodtabb, to be quite exact:5 belenyugodtabb. Hát nem vagyok.

Özvegy sem. A feleséged vagyok, szerelmem, és akarlak, mert elviselhetetlen nélküled az élet. Legalább álmomban gyere. Üzenj! Mondj valamit! Nem lehet, hogy elhagytál, hiszen annyira szerettél. […] Ó, szeress engem! Mindenki idegen. Mindenki más. Az arcomat a régi, kimosatlan barna ingedbe hajtom, a köntösödbe, szagolgatom a hajhálódat. Olyan madárdalra ébredek hajnalban, hogy mindjárt sírok is. Szeretlek, szeretlek, szeretlek. Nem gyógyít engem semmi, senki. Ma először intéztem az adót én. Aranka búsan nézett: „Árva vagy te, szegénykém, nem vagy természetes látvány egyedül.” Hogy lehetnék? Nyunya, Szilvia rubeolás, nem adják a Csatát. Vagy már mondtam? Jaj, ne nyugodj békében, ha nekem így kell szenvednem, gyere vissza! Gyere vissza! Milyenek ezek a nappalok, ezek az altatóval is elviselhetetlenül álmatlan éjszakák! Június 9. Egy éve – most néztem meg – hosszan beszélgettünk. Betegséged statikussá vált – mondtad –, nem gyógyulhatsz meg, az a szívroham, amivel a Meráni-támadásokra és arra az állapotra feleltél, amelyben úgy érezted, eltörték a gerincemet, ilyen gyalázatos géppuskatűz csak kivégezhetett, befejezte azt a pusztítást, amit a gyerekkorod óta kísérő szorongás, depresszió, időnkénti halálvágy, a háborús veszély, a Rákosi-korszak s utána az írói mivoltod negligálása és a szívtrombózis megkezdett. Nem hittem, Nyúl, azt képzeltem, meg tudlak őrizni. Nem csak a magány, a tény, hogy papíron beszélgetek egy holttal, saját varázserőm bukása is levert a földre. Csak békén hagynának! Tegnap Zádor Ágnessel beszéltem hosszan, s éreztem: jó lány, de semmi közöm hozzá, utána az a drága Kati. Nem pótszer kell nekem, barátnő, a részvét és szeretet megaláz, pedig jót akarnak. A férjem kell, az enyém, az egyetlen férfi, aki hullámhosszára be volt állítva az életem. Holnap birthday-party, még a gondolatára is idegcsillapítót kell bevennem. Egyedül, mert nem mondhatom le mindig, mert az angolok kondoleáltak – hát majd napszemüvegben. Mint a temetésen.

Sírva jöttem haza, 20 perc múlva. Nem ment. Most ment el Ági, hajat mosott, rendbe szedte a fejemet. Kérdezte, mi bajom, néma vagyok. Eszembe jutott, mennyire szeretted a hajamat, az illatát, ha frissen mostam, odatérdeltem eléd, hogy beleszimatolhass. Nyunya, olyan hihetetlenül sivár minden. Agancs6 itt volt, csütörtökön én megyek ismét Debrecenbe, s közben nevetem saját tehetetlenségemet. Ott is ott lesz a kétségbeesés kísérőül, hát miért és hova futhatok előle. Meghozták a legépelt darabodat, most kiadtam a hangjátékokat a nőnek. Kábult vagyok, de a Magyar Hírlapban már meg Iszlai emelt ki a Körképből: úgy látszik – írja –, csak a halálod után derül ki, mekkora művész voltál. De megint belebotlottam valami közös Nyúl-játékba, ma megint éreztem: nekem Veled együtt végem lett. Nincs tovább. Az a „beszélgessünk érdekes dolgokról” felszólítás, ami ezt a 35 – az ismerkedés évét is beszámítva – évet jellemezte, mégiscsak megszabott mindent. Nem tudok beszélgetni, érdekelne mást, amit gondolok, csakhogy mással nem osztom meg.

Teveled, teveled, teveled,

akinek sose jött leveled,

kinek a földszint is emelet,

de így is, örökre teveled!

Ezt akkor csak úgy mondtam, de nem nevettünk. Kérdezted, miért nem írok verset soha már. „Hál’ istennek nem fáj semmi annyira” – feleltem. De írjak, unszoltál. Jó. És már mondtam is, és te tudtad, mire célzok: lépcsőt mászni, járni is nehéz, nem kapsz elég levegőt, a postás is csak nekem hoz mindenféle meghívást, felkérést, üzenetet, de nekem akkor is csak úgy van életem, boldogságom, hogyha veled lehetek.

Éjjel a régi leveleidet olvastam, s olyan különös, heves boldogság társult nyomorult magányomhoz. Beszéltél hozzám, olyat is, hogy mi mutatjuk meg, hogy van a síron túl is kettőnk szerelme, hogy lesz, hogy lehet. Van. […]

Halogatom, pedig meg kell tennem. Tudom, hogy megnyúz, de akkor is. Leírom, mi történt február 16-án.

Az év, a tavalyi, már másfajta, nem irodalmi reménytelenség jegyében telt. Eckhardt mosolygó semmitmondása, de a saját állapotod is jelezte: Antoni osztályán, míg a depressziódból, ami a Meráni-támadások után attól való féltedben elöntött, hogy én nem leszek képes kiheverni, úgy tönkretették, ami még volt a szíved erejéből, hogy nem gyógyulsz meg soha. E. a külföldet olyan formában ajánlotta lelki gyógyításodra, hogy azt mondta, menjünk Szombathelyre. Írtam neki levelet – persze, Te nem tudtad –, ne tegyen még boldogtalanabbá: ha nem mehetsz máshová, mint egy magyar olyan városba, ahol jó az orvosi ellátás, tudod, mit jelent. Megértette, a következő alkalommal már Ausztriát ajánlotta – előzőleg én azt is megírtam, ne féljen, nem utazni mennék, megállt veled Bécsben, ahol minden szögletet ismerek, ahol ott van hátvédnek a követség. Akkor kicsit felvidultál, de minden cikk megjelenését – a memoárrészleteket – olyan reszketve vártad, hogy az már nem normális. Kértelek, dolgozz, azt felelted, ha az önéletrajzi, a pályád kudarcát rögzítő cikkek megjelennek, folytatod, addig nem. Mikor a nyomda késett, reszkettél, majdnem sírtál. Miért annyira fontos – kérdeztem –, hát mi múlik azon, június-e vagy szeptember. „Nekem nincs időm – felelted. – Nem érted? Nincs időm!” Azt hiszem, tudtad, hogy már csak keveset élsz. Én nem tudtam, mert se nem mertem, se nem akartam tudni. Nem csináltunk a jövőre terveket, a szilveszter olyan volt, mint máskor, Te karácsonyra új könyvespolcokat kaptál, én karkötőt, gránátpántot. Az új évben valamivel kedvezőbb volt a helyzet, mert Málnay jelentkezett, itt is jártak nálunk Sz. Erikával, megbeszélted velük a forgatókönyvet. Már nem láthattad meg bekötve, rajta a nyomtatott neveddel. S aztán Víghné azt közölte, mindkettőnk szerzői estjét tervezi a bécsi Collegium Hungaricum. Mindkettőnkét. Felragyogtál egy pillanatra: a Goethe-novellákat olvasgattad, előkerested a külföldi szereplésekre összeállított anyagot. A Magvetőstől tudtad, készül az 50 év termését összefoglaló novellásköteted, a Hármaskönyv is, jobb volt a kedved, Bécsbe vágytál is. Az előkészítő munkákat megcsináltam, úgy terveztük, az előadás után maradunk egy hétig. Február 16-ra minden irat megvolt, délelőtt bementem a részleteket megbeszélni a minisztériumba. Megegyeztünk, vígan haza, otthon Nyúl észreveszi, azaz észreveszed, nem rögzítették a plusznapokat, csak 3 és felet. Magad mentél a telefonhoz – bámultalak, hisz már hónapok óta csak kedves nagyszékedben ültél s alig olvastál, csak néztél magad elé, vagy ha melléd térdeltem, simogattál, és persze beszélgettünk-beszélgettünk-beszélgettünk. Odamentél a telefonhoz, felhívtad a referens alakot: neked kevés a 3 és fél nap, egy hétig akarsz maradni. Jó, nincs akadálya. Vidám ebéd, délutáni tervezgetések, boldog, aktív, nevetős, szokatlanul harmonikus, derűs nap. 7-kor vacsora, lencsefőzelék valami vagdalt hússal – még étvágyad is volt valamelyest, pedig nagyon utáltál enni, sosem akartál, a digitálisz áthatott, rossz volt tőle még a látásod is, nem csak a gyomrod. A tévében a Nem kell mindig kaviár ment, te megnézted a Híradót, én telefonáltam közben […] Szovjet film volt, elkéstem az elejéről, Te a kis szobában a legjobb hangulatban fogadtál, s elmesélted, amit nem láttam a filmből. Hallgattunk, figyeltünk, egy negyedóra múlva kérdeztem valamit, de nem feleltél. Gondoltam, elbóbiskoltál – megesett már. Kérdeztem újra, akkor a tévé fényében láttam, a szemed nyitva, nem alszol, de akkor miért nem beszélsz? Rád szóltam megint, aztán villanyt gyújtottam. Te csak néztél, a szemed, mint a márványgolyó, valami olyan iszonyat volt benne, amihez hasonlót se láttam, iszony és valami meghatározhatatlan. Azt hittem: új trombózis, rohantam vízért, a speciálisan erre való gyógyszerért, s közben ordítottam, semmi baj, szívem, hozom az orvosságot, maradj, semmi baj. Víz, pohár, pasztilla, itattalak volna, a szád egy vonal, nem moccan, nem szólsz, nem iszol. „Szólj már, az Istenért” – sikoltottam, aztán észrevettem, hogy a jobb karod lelóg, mint egy törött ág. Akkor már tudtam mindent. „Maradj, szívem, hozom az orvost!” Megpróbáltál mozdulni, de csak vergődtél. „Ne!” – kértelek, s futottam a már megvetett ágyú hálóba, felhívni Eckhardtot, aki – szerencsére – azonnal (azonnal? 10 perc, s milyen hosszú 10 perc nekünk, Istenem) jött. Míg vele beszéltem, tompa puffanás. Most esett le – gondoltam, s rohantam vissza. Arccal a kályha elé borulva feküdtél hűdött jobb karodon, a földön, ott, ahol Bodri kutya meghalt, éppen ott. Meg se tudtalak moccantani, csak simogattalak, levettem a szemüvegedet, aztán lerohantam, tíz óra felé járt már, a kapu csukva. Kinyitottam, vissza hozzád. Le volt hunyva a szemed, az arcod összezúzva az eséstől, azt hittem, meghaltál. E. felrohant, csak egy pillantást vetett rád, azt mondta: „Szegény Tibor. Agyembólia.” A szegényből már tudtam, kész. Azt mondta, fektessünk le, míg intézkedik, ő a válladnál, én a lábadnál fogtalak, becipeltünk valahogy az ágyra. A szád egy vonal, de eszméletednél voltál, mert feleltél primitív kérdéseimre, egy szemhunyás igen, kettő nem. Mentők, diagnózis ugyanaz. E. felhívta Ambrózyt, ki az István neurológiájára, ahol már minden elő volt készítve. Infúzió – fél egykor már haza, megpróbáltál rám mosolyogni, megcsókolhattalak. Az csak utóbb derült ki, hogy még akkor éjjel vissza kellett mennie Ambrózynak, nem bírtad az infúziót, szívrohamot kaptál. Ambrózy reményt mosolygott, Eckhardt úgy gondolta, ha két hétig kibírod vesefertőzés meg tüdőgyulladás nélkül, szobán belüli limitált használatra esetleg rendbe jöhetsz. Tudtam, ha béna vagy hebegő maradsz, ha a legkisebb rendellenesség marad vissza, megölöd magad – csak hallgattam. De alapjában véve tudtam: nincs tovább. Itthon hajnalig takarítottam, s elemeztem, milyen lesz, mikor megtudom, hogy meghaltál. Csak tíz nap múlva haltál meg ténylegesen is, addig reggel héttől naponta kétszer ott ültem melletted négy-öt órát délelőtt is, délután is, épp csak ebédelni jártam haza. Volt, hogy tudtam, hogy tudod, ki vagyok, de többnyire nem tudtad, a feleleteidből tudtam, hisz a balodat tudtad használni. „Mutasd meg Agyigót” – kértelek, de nem tudtad, ki az, volt hát állandó mozgásod, tíz másodpercenként az órádat nézted, vagy felemelted, mint egy oktató, a mutatóujjadat. Nem szenvedtél, vagy nem tudtad érzékeltetni. Többnyire aludtál. Etettek, kanálkával, utáltad, de megetted. Volt, hogy csak néztél, mérhetetlen szeretettel, volt, hogy mosolyogtál, egyszer váratlanul ki akartál mászni, elindulni, s akkor torz artikulációval azt mondtad: „Ez olyan méltatlan itt, én haza akarok menni.” Akkor bedeszkáztak. De a szavad ilyesmi volt: E oa éaa é én aa vao ei. Játszottunk mi ilyesmit, azért értettelek.

Pénteken, 26-án haltál meg, előtte, csütörtökön kettesben maradtunk, rémes, együgyű, munkásfiatalok voltak melletted, ágyadra könyököltek, úgy bámultak. Akkor már semmi reményem nem volt. Nyálkaszívó, oxigénpalack, egyre hanyatló vérnyomásod jelzett. Tudtam, mi lesz, levágtam egy tincset a hajadból, tudtam, elmész, azt is, ha megmaradnál, nem te volnál, csak megalázott torzképed, járókában, magatehetetlen roncsként – nem vállalnád, csak én vállalnám a rothadó csonkodat is, de nem ebben állapodtuk meg. Akkor csak letérdeltem a kőre, az ágyad előtt, agyoninjekciózott, nyomorult kezedre hajtottam a fejemet, csókoltam a kezedet és zokogtam. Azt hittem, nem veszed észre, de észrevetted. „Ne, ne, ne!” – mondtad világos artikulációval, ijedten, aztán az ép kezeddel megsimogattál, megpróbáltad a fejemet magadhoz húzni. Rád hajoltam, megcsókoltál merev szájjal, és olyan elmondhatatlan, édes gyöngédség sugárzott a szemedből, hogy azt hittem, ott pusztulok el. Néztük egymást, búcsúztunk. Szerettelek, kis Agyigó, ezt mondta a pillantásod, a legjobban a világon, úgy szerettelek, te voltál az élet, az egyetlen, ami sikerült. Szerettelek – feleltem, ömlött a könnyem –, és mindig foglak, örökké, és esküszöm, hogy kiharcolom az igazságodat. És csak sírtam és sírtam, és aztán hirtelen elvesztél, megint odalett az öntudatod. Már tüdőgyulladásod volt, lenyomták a lázadat, de másnap láttam, csíkokban jön, mállik le a bőröd: felfekvés. Kenték pucér, nyomorult, eszméletlen testedet és sebeidet valami ecsettel. Ebéd után ott voltam ismét fél hatig (26-án), akkor csak aludtál szüntelenül, s nem vetted észre, mikor hullafáradtan felálltam: hazamegyek. Aludtál, langyos és cseppet verejtékes, inkább harmatos volt az arcod a csókom alatt. Nem volt kín az arcodon, olyan voltál, mint otthon, amikor csöndben és mélyen alszol. Péntek volt, nehezen kaptam taxit, haza, itthon egyenest a kádba. Épp felvettem a köntösömet, mikor megszólalt a telefon. Felvettem: „Ambrózy.” Annyit feleltem: „Mikor?” „Most.” „Szenvedett?” „Nem. Tíz perc alatt elment. Hirtelen szívödéma lépett fel, s megölte.” „Köszönöm.” Leültem az ágy szélére, megpróbáltam megérteni, de azóta sem értem. Azóta sem értem. De azt tudom, hogy akkor meghaltam én is. Idegen kívülem nem látott, csak Annát engedtem be vasárnap, akit megismertél, megcsókoltál. Most itt vagyok, tökéletesen egyedül.

Mostanig összeállítottam a „hagyatékodat”. Mióta elmentél, csak azt csináltam, emberfelettien gyilkos, nehéz, boldogító volt. Mintha a tied lettem volna közben, s ugyanakkor totál viviszekció7. Talán sikerült, nem tudom. Tulajdonképpen semmit se tudok nélküled. […] Míg a dolgaidat szelektáltam, csoportosítottam, fura volt átélnem, hogy tulajdonképpen mindig mindent tudtál. Tündökletesen tehetséges voltál, szívem, tündökletesen okos, művelt, zseniális, hát hogyne lettél volna olyan érzékeny, ideges, később kétségbeesett. Persze, legalább nekem meg kellett volna mutatnod az anyagot, legalább nekem. Ha én tudom, mit rejtegetsz, nem tudom, hogyan és mit teszek, talán semmit, de több, hevesebb, forróbb biztatást kaptál volna tőlem. Nyúl, drága Nyúl, gyere haza! Olvassuk újra együtt el. A tenyeremben van a kis életed, tiszta szíved, igazán makulátlan jellemed. Szeretlek, szerelmem. Nem nagyon szellemes párbeszéd ez – de szeretlek.

Ma jún. 16-a. Reggel 9-kor megjelent Dániel, és elvitte a szmokingodat meg a lakkcipődet. Mikor átadtam, még egyszer megnéztem. Hányszor volt rajtad? Talán húsz alkalommal, többször, mint húsz estén nem voltunk mi black tie híva a nagykövetekhez. Egyszerre láttalak. Állsz, szőke hajad fénylik, ragyog a szemed is, érzékeltethetlenül elegáns vagy – most igazán, igazán „lord”. S melletted, mint mindig, én, Agyi, nagyestélyiben, a kézelőgombod briliáns, tőlem kaptad egy karácsonykor. Szép két ember voltunk, nagyon sokáig, Nyunyi. Karon fogva néztünk a tükörbe, és mosolyogtunk. A vacsorán is egymást lestük, én mindig a követ, Te meg a követné mellett. Hogy szeretett Julia Dobson, s hogy szerette az én lila ruhámat. Most már nem izgalmas a party, ha hívnának, se mennék, lassan elfelejtek majd angolul. De míg odaadtam a szmokingodat, átéltem egyetlen pillanatra a múltunk flitteres estéit, Liliehoch és Ibsen és Sir Alexander és Caroline és Morley-ék és Auty és Pink és mind-mind itt táncoltak köröttem, Auty, aki a hazugságával a Szemlélők ötletét adta, Sir Alex, a levesescsészéjébe belepottyant a névjegye. És Hanne és Mary-Lou és Mike, drága jó barátaink, Phil, ahogy nevet. Szép volt. Büszke voltam Rád, olyan „szellemi nagykövet” voltál magad is, Te meg engem néztél, a debreceni lányt, mikor az Erzsébet unokatestvére, az a herceg, tüzet adott a cigarettámhoz, és csak úgy fecsegtünk. Elvitted a nagyköveti vacsorákat, az érdeklődést, a vágyat, hogy nagyon szépen felöltözzem, hogy különlegesen szép legyek. Nem akarok én már semmit, csak Téged a helyedre tenni és Rád várni. Gyakorlatilag ma négy hónapja vesztettelek el. Százhúsz nap. De azért várlak, beszélgetek Veled, látod. Tulajdonképpen a munkán kívül csak ez van: a Veled való beszélgetés. […]

Ma sem üzensz? Tegnap Anyu üzent. Mondtam már, hogy szegény Muni haldoklik? Csanak Dóra küldött a Benedek Elek-levelezésből másolatot: Muni az Anyu meséit ajánlja a Cimborának, Cupit is említi, meg hogy Magdus – ez a Te Agyigód – hogy szereti az anyja meséit. Szegény Muni, megy hát ő is.

Olyan illogikus minden. Nekem az életben semmi se sikerült: nem lett házam, magamhoz méltó létformám, sose volt elég időm, folyton a nyilvánosság előtt kellett élnem, amit gyűlölök, nem volt nekem más eredményem, csak amit nem is reméltem: a halálos szerelem, a beteljesült boldogság, a Veled való egyesülés. Miért nem tudom elfogadni, hogy vége? Miért nem tudok megnyugodni? Miért az egyetlen, amit értek, a hajtincs, amit levágtam, a fényképed, amelyen rám mosolyogsz. Ó, mennyire szeretlek, mennyire, mennyire, mennyire! Üzenj, szólj, jelezz valamiképpen, üzenj, szívem, éreztesd, amit várok. Még mindig hasztalan minden közeledés hozzám, még mindig egy sivatag közepén üvöltök az elpusztult párom után.

Nyúl, most jöttem meg A. Zsuzsától, elvittem a fenyegető leveleket – nagyon komolyan vette, azt ígérte, intézkedni fog. Ó, ha szólhatnál, ha Veled beszélhetném meg, ami van, jót-rosszat, elpusztulok ekkora magányban. A te gyönge kezed, amelynek két kilót nem volt szabad emelnie, hogy összetartott körülöttem mindent. Mindenki fordítva hitte: én állok, mint a szirt, erős vagyok, bátor. Persze. Csak éppen ott álltál kitárt karral mögöttem, és sosem eresztetted le a karodat. Nyúl, segíts, nem bírom már. Ma egyáltalán nem bírom.

jún. 17.

Ma olyan esztelen vágy fogott el, hogy reggel 9-kor kirohantam a temetőbe. […]

Szeretlek, drágám, édesem. Szeretlek. Most olyan teli vagyok veled, ömlik a könnyem. Judit járt itt, elmondta, jövőre a Móra újra kiadja az Abigélt, hogy jönnek 60 000-ben a gyerekkönyvek, megbeszéltem vele, hogy Nagy Péter szerkesszen majd, hisz jobban ért hozzá nálam. […]

Nem kellett volna ma írnom már. Csak tépem magam a magányban. Ha elkészülök a Te munkáddal, ha sínen leszel, ha befejezem a Béla-darabot, szabad leszek, drágám. Akkor szabad. Nem írom meg a Maecenas-darabot, nem írom meg a Creusát, a Csokonait, a Kazinczyt, nem írok én már alighanem semmit. Éltem én, amennyit éltem, annak elégnek kell lennie, mert nem lehet folytatása. 64 évig éltem. 70 éves Agyigó? 80 éves? Kabarétréfa. Elég volt. Agyigó már március óta ott fekszik melletted a sírban, s ha elvégezte, ami a feladata, minek szenvedjen feleslegesen Szabó Magda.

jún. 18.

Szerelmem, itt vagyok. Délelőtt eljött a Belügyből két nyájas úr, az egyik hozott egy szál rózsát. Másfél óráig próbálták kibogozni, ki és miért vett űzőbe Téged s engem a névtelen levelekkel, és miért zsarolnak és kit. Fogalmam sincs semmiről, idősebb férfira gyanakszanak, írógépe nem modern. Azt mondják, nincs ok aggodalomra, aki ölni vagy bántani akar, nem jelenti be. Nem csoport, egy ember van mögötte; sokan sokféle típusú fenyegető leveleket kapnak, a mienk egyedülálló. Adtak veszély esetén két telefonszámot, s értesítették a II. kerület URH-központját is. Mondtam nekik, Te, ha elmondom neked, csak nevetsz mindenen. De nem nevethetsz már, és nincs Agyigódnak, csak a munka. Judit el akar vinni a Felvidékre, elindultam reggel, még az érdekes urak érkezése előtt a rendőrségre, ahol megijesztettek: hetek, és vinni kell ajánlási vényt és válaszborítékot. Szűköltem, nem vittem, csak a régi útlevelemet, fényképet és bélyeget. A nő rám mosolygott, cinkosan, aztán lehúzta az ablakot, eltűnt, a mögöttem levők csak nézték. 10 perc múlva volt új útlevelem, öt évre, ki-be járkálásra, ablak se kell, NDK, bolgár, román, jugoszláv, cseh, lengyel területre. Elvileg tehát mehetek. Kiléptem a rendőrségről, rám szakadt az ég. Azt éreztem, megcsaltalak. Sose fogod látni a világot már, s ezen a részen Te se voltál még. Álltam, sírtam, már bántam az egészet. Minek? Miért? Hogy rendbe hozzam az állatian gyötrő, szüntelen munka után nyomorult testemet? De hisz a lelkem beteg. Aztán jött a posta, a Kortárs tőlem Illyés-köszöntést kér és hozta a Bata nekrológját. Úgy bőgtem megint, hogy ismét cseppenteni kell a szemembe. Annyira szeretlek, Nyúl! Édesem, üzenj! Üzenj nekem! Nem bírom ép ésszel, amiben élek. Élek? Szép kis élet.

jún. 19.

Ólmos, tanácstalan keserűséggel ébredtem. Dolgozom Rajtad, aztán kimegyek a temetőbe. Miért nem üzensz? Vagy csakugyan alszol odalenn? Nincs semmi tovább? Sose látlak már? Nem is érezhetlek többé? De hiszen akkor jobb lett volna, ha sose születem meg. Muszáj, hogy üzenj, Agyigód beleőrül abba, hogy nem vagy már vele. Nyúl! Nyúl!

Most jöttem meg a sírod mellől. Kati is kinn volt, így csak álltam, néztelek, nagyon hamar eljöttem. Szilágyi F. megint verset írt hozzám, s kis balatoni házába invitál. Mennyire nevetnénk ketten ezen, így csak dühöngök. Hanyadik ez már, mióta elmentél Agyigódtól? A negyedik ajánlkozás? Isten verje meg, hát nem vagyok elég nyomorult így is?

Szívem, olyan boldogítóan bölcs, csillogó, művelt, nagyszerű vagy: a tanulmányok miatt írom most ezt. Furcsa munka: mintha a szellemeddel szerelmeskedném naponta órákon át, míg olvasom az érvelésedet, az esszéket. Mennyire, milyen nyomorult tehetetlenül szeretlek!

21.

Jó reggelt, drágám! Mielőtt elalszom, átnyúlok, megcsókolom a párnádat, s ugyanígy ébredéskor. De a tudat: nem láthatlak, nem felelsz, kísér egész nap, csodálkozom, hogy tudok bármit is csinálni. Egész nap önmagamra csodálkozom. Egyébként a fényképem a Kritikán, és a Péter-féle glória üzenet? Tudod, csak Neked elégtétel, nekem már nem elégtétel semmi. Nem szakmailag, mert se siker, se kudarc nem érint + –, vége. De neked az. Te csináltad? Te verekedted ki az igazságot? Ez volt az üzeneted, mást nem tudsz? Úgy kellene, hogy másképpen jelezz; nagyon, emberi, testi eszközökkel. A legrémesebb, hogy nem tudunk megbeszélni semmit.

Voltam a Délin. Megvettem a jegyeket Gárdonyba. Judit is telefonált: mához egy hétre Besztercebányára indulunk. Vad ellenkezés van bennem. Olyan, mintha megcsalnálak. Ugye érted?

Mit kezdjek az életemmel azután, hogy sínre teszem az életművedet? El akarom olvasni a Rólad írt tanulmányokat. Az igazságodat akarom. […] Mondtam ma már, mennyire szeretlek? Nem. Csak élem. Gyere haza! Tudod, hogy néha gyűlöllek? Tudod? Amiért itt tudtál hagyni. Amiért nem segítesz, amiért nem küzdöttél igazán, amiért gyerekkorod óta meg akartál szökni az életből, és én se voltam elég ahhoz, hogy jobban kapaszkodj, amiért a psoriasison8 járt az eszed, attól kaptál idegrohamot, a láthatatlan vacak semmi pettyektől, és emiatt nem dolgoztál, csak törted a fejedet, másnap lesz-e új pötty rajtad – ne hallgass rám, szeretlek, jaj, csak azért ordítozom, mert olyan tehetetlen vagyok, olyan nyomorult árva. Árva vagyok, elhagytál. Jó az neked, ha így sírok?

Éjfél, szerelmem. Idáig a saját, Debrecenből, Szigligetről, Szegedről, innen-onnan Neked írt saját leveleimet olvastam, s furcsa módon most nyugodt vagyok, majdnem boldog. Én most valahol vagyok, ahol Te nem, de írok, mindent megírok, mert ha nem is látlak, a levél összeköt Veled. Minden rögzült ezekben az évtizedeken át összegyűlt levelekben, a neveink, a múltunk, a boldogságunk, a szerelmünk, távolléteink, találkozásaink – hiszem, hogy felelni fogsz az én őrült levelemre: „Nyuszipostásnak, Túlvilág.” Hiszem, hogy vagy. Hiszem, hogy nem hagytál el. Hiszem, hogy szeretsz, hogy védel, segítesz, hogy akarod, hogy szóljak helyetted. Hiszem, hogy így is lehet szerelmesnek lenni, hiszem, hogy én és csak én voltam neked minden, hiszem, hogy minden betegséged – lelki-testi nyomorúságod – ellenére is igaz volt, amit mondtál: hogy én voltam az egyetlen az életedben, ami tökéletesen sikerült, életed egyetlen, igazi diadala, sikere. Olyan halálosan boldogok voltunk ketten, olyan halálosan szerelmesek, miért ne tartana most is. Itt légy velem mindig, Nyúl. Én most „Szigligeten” vagyok, holnap Gárdonyba utazom, várj vissza, szeretlek. Most lefekszem, ma ágyat húztam, a lila huzattal, amit úgy szeretsz, jó éjszakát, szívem. Aludjunk. Csókolj meg! Olyan kimondhatatlanul várom, hogy valami titokzatos formában válaszolsz nekem.

Most reggel van, mindjárt indulok, fájó gyomorral. Lehet, hogy van valami bajom azzal is, nem csak a szívemmel? Mert, tudod, ezek az utolsó évek – évek? Olvasom a levelekből, miben éltünk, mióta ismerjük egymást, miféle kultúrpolitikai viharban, Te pláne, előzőleg, a katonaság miatt reális életveszélyben is, miért ne lehetne a gyomromnak baja, miért ne marhatott volna ki a sav, isten tudja. A fejem nehéz, a szívem is. Felelsz nekem? Nyuszipostás, Túlvilág, ez, amiben élek, ez a „Szigliget” nem valami vidám üdülő. És várom a leveledet, a hírt, és az se baj, ha olyan formában, amilyenben, akármilyenben, csak igazold, hogy tudod, mit vállaltam, míg öngyilkosság helyett az életművedet állítom össze, az igazságodat verekedem ki. Csak jelezz, hogy tudod, hogy örülsz. Tudsz-e örülni, marhaság. Ha úgy szerettél, ahogy írtad a leveleidben, sírsz miattam a Túlvilágon. Isten veled, szerelmem, beveszek valami gyógyszert, s legjobb meggyőződésem ellenére elutazom. Várj rám, Gárdonyban várj.

Itthon vagyok, szerelmem. A hintán elértelek mindig. Nem volt semmi, csak a fa meg az ég meg a levegő. Anna segített szelektálni, szerkeszteni. Anna nagyon-nagyon jó volt hozzám, és szeret Téged. Megint itt az est, ½ 11, „Elephants can remember”9 című Agatha Christie-könyvet küldtek Willyék, de letettem, hogy beszélgessünk. Krisztus, micsoda beszéd ez. Úgy elbőgtem magam, mikor megtaláltam ma a Brazdova lapját: öt szó, csak hogy gondolatban velem van, s a lapon a feltámadt Krisztus. Felelj, hol keresselek? Azt, aki vagy, a szerelmedet, a hűségedet, a tudatot, hogy vagy, hogy mindig mellettem állsz, hogy több és jobb vagy, mint a szüleim, a halál torkában is biztonság. Ülök a székedben, Gárdonyban tegnap épp olyan iszonyú zivatar kapott el, mint egyszer Luganóban. Emlékszel? Kézen fogva rohantunk dombnak fel, még a bőrünk is csupa víz volt, másnapra a nadrágod szára, mint a kályhacső, felém nyújtottad: „Gyógyítsd meg!” Vasalót kértem a panzióban, kivasaltam, meggyógyult. Úgy nevettünk, míg rohantunk. Te, mindennek megvan a párhuzamos társa a múltban, a tegnapi viharnak is, csak tegnap Annával rohantam. És megtaláltam a házat is ott, a Rezeda utcán, amit megvennék nekünk, ha élnél. Szerelmem, szerelmem, miért nem válaszolsz? Nem látsz, ahogy itt ülök? Lehetetlen, nem ezt ígérted. Megint leesett egy repülőgép, csaknem mindenki halott – így volt megbeszélve, hát megőrültél, hogy elmentél mellőlem?

Te, még mindig szép vagyok meztelenül, Anna csak bámult, mikor meglátott fürdőruhában. Karcsú és szép vagyok, le is sültem, érzem, hogy megnéznek. De Isten irgalmazzon most annak a férfinak, aki énhozzám közeledni mer. Zsuzsa odaadta a darabot az igazgatójának, nem merek semmire se gondolni, pedig mindig Rád gondolok. Még játszani se merek a gondolattal.

Agyonírok minden sztilót. Jaj, szívem, de borzasztó így egyedül. Ha hallanám, mint 1948. június 5-e óta mindennap, ahogy lefeküdni készülsz, motozol, hozod a papucsodat, fogat mosol. Micsoda értelmetlen lett az ágy, a lét, minden. Beszélj! Szólj hozzám! Akármelyik levelünkbe nézek bele, ami az életünket rögzíti, már dől a könnyem: annyira, de annyira szerettél engem! Olyan észvesztően, olyan bolondul, olyan elveszetten, hogy csak kóboroltál, ha nem voltam Pesten. Szeretlek most is ugyanúgy, mint akkor, csak veszedelmesebben, mert nem akarok meggyógyulni a fájdalmas hiányérzettől. Érzed ugye, nem menekülök. Se semmibe, se senkihez. Teljék be rajtam, amit írtál: az a Trisztán–Izolda szerelem. Jó. Nem így akartam, de legyen így. Nem adlak a sírnak. Enyém vagy, az maradsz örökké! Csak egy kicsit felelj, legalább álmomban. Nevess, szívem, gyönyörű kék szemeddel, mondd Snupinak, Gagónak, Pigletnek, Agyikának, kaparjon, nyüszítsen, támadj fel! Jaj, bele lehet ebbe halni!

Az egyik most megtalált írásodban ezt a mondatot találtam: „Csak egy halottnak lehet igazán levelet írni.” Honnan tudtad előre? Küldj aludni, Nyúl. Őrült vagyok, hogy így kínzom magam. De így Veled foglalkozom, és kényszerítelek, hogy válaszolj. Ne félj, fogom tudni, mikor és mivel felelsz.

jún. 25.

Nem volna szabad ezt tennem, de mikor ez az egyedüli, ami azt a képzetet kelti: kapcsolatban vagyok Veled. Valamit aludtam is, nem sokat, fáradt voltam. A jelet keresem gondolatban, s közben eszembe jut, ember formájú túlvilágot képzelhetek el tudat alatt, égi ablakot, ahol nézel, aggódsz. De hiszen akkor a halottak csak olyanok, mint a dajkák? Őrangyalok? Attól fogva csak az élőkre vigyáznak? És ha én meghalok, s volna másom, mint Arthur, aki fontos, akkor arra, illetve Arthurra vigyáznék? Jaj, Istenem, elviselhetetlen a saját logikám, amivel önmagamat cáfolom: van abban valami megalázó, hogy nem merek szembenézni azzal, hogy megszűntél, hogy csak emlék vagy, hogy soha többé nem leszel se nekem, se másnak, sehogy, sehol. Nyúl, ez a mélypont, ez a pillanat, ilyen iszonyú sose volt még. Elég, ha én értem. E felismerés percében még valami más is eldőlt, el kellett dőlnie. De a hagyatékot elintézem, arra rátettem azt a valamit, ami még eleven bennem. De aztán kész. Aztán ne várjon tőlem senki semmit. Elég volt mindenből, a könyvből, a reményből, a transzcendentális tébolyból. Nem kell nekem már semmi, önmagam legkevésbé.

Megint kezdem. Muszáj! Ma az Attila utcán mentem végig a bankból. Nyúl, a házunkba is benéztem, megálltam sírni a liftnél. Nincs kivel megbeszélnem Pozsgay távozását, Haig lemondását, hol vagy, szerelmem, miért nem felelsz. Kezdem újra ezt a tébolyt. A leveleidet olvastam újra, kicsap a szerelem, eléget. Öreg vagyok, mi ez a lobogás, még mindig? Mi ez a vágy? Nem azt akarom, hogy ölelj, mint Møhn szigetén vagy Rodoszban, nem ezt, a másfajta ölelést, míg kézen fogva aludtunk. Nyúl, az ötödik férfi érzékelteti velem, hogy „hajlandóságomra kíváncsi”. Veled kellene mulatni ezen, de hogy mulassak? […] Szeretlek, szívem, és a Te feleséged vagyok ma is, e pillanatban, a pizsamád a megvetett ágyadban, megcsókolom a kispárnádat. Szeress, Nyúl, érezzem, hogy mégis vagy, hogy őrjöngsz amiatt, hogy szenved a Te Agyigód. Megyek feküdni, éjfél, a mi óránk. Graut Liebchen auch?10 Nem, szívem, dehogy. Ma a hatvanban befejezett naplódat olvastam, s tűnődtem, miért nem írtál soha többé? Hisz akkor kezdődött minden, minden előremutató, mindannak ellenére, ahogy meg akartak ölni mindkettőnket, mégis mentünk, csigamód, előre. És jöttek az utazások, jött a pénz, megszűnt a nyomor, miért nem írtál tovább. És miért tüntetted el (elégetted?) az 56-os naplódat? Hogy a háborús hiányzik, értem, fronton vagy kaszárnyában nem írhattál. Az 56-os olyat tartalmazott, amit nem mertél megtartani a Balázs letartóztatása után?

Mondd, hogy szép vagyok. Mondd, hogy szereted a hálóingemet. Mondj valamit, küldj aludni. Szeretlek, egyre jobban.

Nem értem, olyan vagyok, mint a mosolygó dermedés. Mit akarnak a férfiak? Halott vagyok, egy halott felesége. De a felesége ma is!

Istenem, de jó volna beszélgetni! Mindig történik valami, mindig, s hallgatok. Szeress, szerelmem! Szeress!

Nyuszi, ma már reggel van, sőt délelőtt, és én megjártam a temetőt. Kicsit fura a sírod, tenyérnyi helyben kijött a fű, én meg az utolsó nyárra gondoltam, mikor, 78-ban Voulában háttal ültél a tengernek, és hullt-hullt-hullt a hajad, és nem kellett már Görögország sem, és meg nem mertem szólni, amit kikövetkeztettem, hogy nincs elég oxigéned, ezért látsz-hallasz rosszabbul, s ezért nincs a hajhagymádnak tápláléka. Azok az utak! Katiék indulnak Svájcba, Bécsen, Salzburgon át. 1979-ben voltunk ott? Persze. Akkor még éltél. […] Hol vagy Te, a testem, a lelkem fele, a fiam, az apám, a szeretőm, a barátom? Hol vagy, egyetlen mindenségem? Felelj, üzenj nekem.

jún. 27.

E percben mindent teljesen feleslegesnek, értelmetlennek, ostobának érzek, e sorok included.11 Csalás és csalódás és értelmetlen áldozatok sorozata az élet. Anyunak volt igaza: a boldogság az iszony áramszünete. Mit firkálok itt, gőgös magányomban? Kinek? Minek? Miért a Tátra, miért bármi? Olyan elég volt, olyan elég!

Ez is ma. Lehetetlen, tolakodó telefonok. Nem fog ez menni. Semmi jövőm. A tv-újságban – hogy örülnél – Szent István-i műsor a Régimódi. Most üljek itt és nézzem a képernyőt, egyedül? Hányan fognak hívni, de nem megyek. És még engem irigyelnek, nyomorultat. Engem.

És Te, aki meghaltál? Mindig akartad, legboldogabb időnkben is felmerült, a gyerekkorod óta mindig: kilépni a világból. De én örömre születtem, melletted tanultam meg sírni és virrasztani.

Minek írok én? Semmi értelme. A kutyák, a macska, mit gondolsz, miért volt olyan fontos?

Nincs haláltudatuk, csak szerettek és viháncoltak, mint Snupi kutya. Én is állatnak születtem, csak egy állat olyan gyanútlan és védtelen, amilyen voltam, s amilyen ártatlan is.

Megjöttem a Zádor-ebédről. Torzbefi. Torz hangulat. Hol vagy? Nem téged szánlak: magamat. Én elkísértelek a sírig, mosolyogva csókoltál, becéztél, én a haldokló szádat-arcodat lehelgettem, csókoltalak. Én hogy halok meg nélküled, a szerelmed nélkül? Ki véd, mikor – a mai napban csak az volt jó, hogy Zádor Anna elmondta – míg az egyetemen sétáltatok naponta, csak rólam voltál hajlandó beszélni. Semmi rábeszélésre sem ittál vele kávét: „A feleségemet megalázó módon kínozzák most az iskolában.” Jézusom, megint sírnom kell. Mit kezdjek az életemmel? Fognak segíteni? […]

Borzasztó ez, szívem. Eleinte, ha valaki közeli volt itt, mondjuk Agancs, elkezdtem a szót: ap – a „jámja” bennem maradt. Hogy megharagudtam magamra. Mintha elárultalak volna.

Az is lehet, hogy én belebolondultam ebbe, ami történt, és csak látszat, hogy normális vagyok. Szeress, nem bírok szeretet, nem akármilyen, a tied nélkül élni. Felelj valahogy! Hát nem látod, hogy ahelyett, hogy jobb lenne, egyre rosszabb? Hiszen ez az elején korlátok közé szorított szenvedély volt. Nem szedek idegcsillapítót, csak altatót, de nem vagyok én ideges. Bár volnék. Olyan vagyok, mint a sír, mint a lenyilazott augsburgi, aki fölött még mozog a föld, mert még egy kicsit kínlódni kell a végleges halálig.

Látod, ha nem Veled kapcsolatos, dolgozni se tudok. És unok minden könyvet. Csak írni jó. Az se jó. Nem tudom. Segíts!

Ki jöhet számításba olyan tekintetben, hogy segít nekünk? […] Annyira szeretlek. Annyira! Üzenj!

Zuhog. +14. És mi holnap indulunk a Tátrába. És fáj, úgy fáj a bal csuklóízületem, fújj rá, szerelmem, csókold meg. Mit keresek a Tátrában? Ott vársz engem? Hol vársz? Ugye, furkál a lélek, hogy itthagytál? Arthur hátán írok. Szeretlek, csak mondom egyre. Négy hónapja haltál meg, 120 napot éltem nélküled. Mennyit kell még? Csak a remélt sikered kihívása tart életben, mindig rosszabb és rosszabb, ami van. Ugye neked is, hiányzik Agyi, és nem érted, hogy folyton csak sír. Nem ez vagyok én, nem ilyen voltam én. Akármi volt a külső életben, mi voltunk azok, akik 33 év múltán, a harmincnegyedikben is egymásnak vetett háttal, egy ágyban aludtak, s ha a szíved miatt fordulnod kellett, akkor is a kezemet fogtad, úgy aludtunk. Nyúl, gyere vissza!

Te! Ha én valaha vétettem volna ellened, ha megláttam volna kívüled egy férfit, ha megcsaltalak volna valaha, ha nem tettem volna ki a lelkemet érted, ha nem úgy ápollak, segítlek, vezetlek, támogatlak, ahogy tettem, beleőszülnék. Milyen jó, hogy úgy tudok gondolni rád: ember nem tehetett többet érted. És még nincs vége. Most Isten veled, szerelmem. Csomagolok, holnap utazom. […]

28.

Jó reggelt, drágám. Esett, de kiderült. Az éjjel veled álmodtam, nagy, néma szemmel néztél rám, egy szót se szóltál, csak néztél. Mit üzentél, mit nem tudtál kimondani? Jót? Rosszat? Semmi mást, mint hogy csak menjek, ott leszel? Nyunyi, ki akarták hívatni a rendőrséget, mert egy ismeretlen három macskasír-félét ásott a kertben. Tiltakoztam: az én embereim nem erre valók. Végül kiderült, az utcai szomszédunk vegi volt, rodoszi növényt ültetett.

Nyúl! Mindjárt utazom. Gyere velem! Vagy vársz ott?

Te ezt is tudnád, hisz mindent tudtál. Nyúl, volt már a világirodalomban az Őzön kívül ilyesmi, mint ez a füzet? Az belső monológ, ez levél meg napló meg nem tudom, mi. Istenem, mennyire szeretlek Téged, mennyire, mennyire!

Úgy írtad a leveledben, fiatal házas korunkban: te bennem, én benned, örökre. Akkor készülj, indulunk. Viszlek a szívemben.

Nyunya, ez a mi városunk lehetett volna. Besztercebánya olyan szép, mint Viterbo vagy Orvieto, csak tisztább, olcsóbb, egyszerűbb. A levegő: amit valaki álmodhatik, körben a hegyek, mellettünk a Garam, kis fehér foga van, s maga a Ring a patrícius 32 tanácsúr röneszánsz házával, a templomok, üveg mögött, mint egy télikertben, a Gecsemáné kert, a Lux hotel 9-ik emeletén, egy szobában Judittal, aki ideális útitárs. Gyönyörű ez, csak még jobban érzem: nem vagy velem. Láttam egy pelikános házat, a pelikán „megosztja mejjét”, de a melle emberi arc. A szálloda remek, s ez a röneszánsz álom – szédületes! A vár, a várfalak megvannak, helyenként a bástya is, ilyen lehetett a Fuggerek, Thurzók korában, de IV. Béla telepítette ide a türingiai népet. Sokáig magyar vagy tót nem is lehetett tanácstag, polgár. Jót vacsoráztunk, szeretted volna, minden európai, otthonos, ismert, megható, idegen. Csak egy hang, egy azonos sikoltás, egy „nézd, Nyúl”, ez nincs sehol, így egyedül szembesülök a szépséggel, s a süket fájdalom, hogy ide kellett volna eljönnünk, nem Amerikába, nem Salzburgba, Bécsbe. Nem hiszem, hogy valaha egymagam útra kelhetek, túl tömény a vágy utánad, itt most Judittal segítettél.

Persze, lehet, hogy itt vagy. Annyira Tied ez a táj, ez a látvány. Eljöttél? Vártál? Te nézel az asztalomról. A családod úgyis innen származik. Most olyan zavart vagyok, Nyúl. Ez Magyarország, de nem az a régi, én én vagyok, de nem érzem a testedet és nem vagyok a Júlia utcán. Gyere éjjel, gyere! Ne hagyj egy percre sem egyedül. Láttam Zólyom várát. Az erdők a hegyek között, mint a zöld tenger. És én folyton csak makogok: szeretlek. Hegyek néznek be rám mindenütt, a levegőt harapni lehetne.

ma 29.

Nyúl, átaludtam az éjszakát, és nem álmodtam, csak aludtam-aludtam, s míg fel nem ébredtem, 7-kor, majdnem 8 óra abszolút alvás után, nem tudtam magamról, nem szenvedtem, nem néztem az órámat. Ma a Tátra, de nem tudom, mi hogy hat rám, szépség és magány, az az örök rettegés attól, hogy a tudat felsír, hiába fedik a hegyek a tényeket. Csak ha jelzel. De itt mivel tudsz? A szépséggel? Zavart vagyok, mert annyira jó és szép is. De Te, Te, Te! Hol vagy, szerelmem, édesem? Mögöttem, csak nem látlak? Akarom, hogy még jobban érezzelek. Szólj hozzám!

Szívem, ez nagyon szép. Ma újra jól megnéztem a főteret: tüneményes város. Váltottunk pénzt – Pesten csekket adtak –, aztán irány a Tátra. Zöld – zöld – zöld – patak – s aztán a Garam völgyén az Alacsony-Tátra vonulatán át Tátrafüreden jól megnéztük a mese-tájat. Mikor először megláttam a Tátrát – sokkal élesebb csúcsú, mint hittem –, csupa könny volt a szemem. Tudod, mit sirattam: hogy nem láttad. A közösséget. Van Sátán-csúcs, a legmagasabb a Lomnici. Én a Krivánt szeretem – Neked adom, szívem. Elmentünk a lengyel határig, alpesi rétek meg csordák, faházak, hegyóriások közt, aztán Késmárkra, amely pusztuló, de fantasztikus árnyú temetője, sőt 1706-os sírja is van, és a furcsa templomban Thököly sírja. Megható. Onnan feljöttünk a Csorba-tóhoz, hihetetlen szép szállodából hihetetlen szép tavat nézek. Hűvös van, Judit Pestet hallgatja a rádión. Én a szívemet. Miért nem együtt, miért nem soha többé? Ma a kocsiban a tömény szépség láttán arra gondoltam: soha nem lehetek teljesen őszinte, soha nem kaphatok semmit már; csak Te tudtad a titkot, sose kérdezhetek, mert mindenki idegen hullámhossz, csak Te értettél, és tanácsot is Te adhattál egyedül, és leszek élőhalott, és minek ez a sok szépség köröttem, minek.

Körüljártuk a tavat. Mint valami álombéli táj. Helyenként óriási kövek közt halak – 3 kacsa napozott is, én meg a Thuni-tavat láttam, s bennünket a Beau Rivage-ban, amint azt mondjuk: vasálarcos. Egész séta alatt arra gondoltam: soha többé nem jössz haza hozzám. Soha nem borulhatok oda a válladra, nem ölelsz magadhoz. Nem kell ez a sok szép, nem kell, nem kell, nem kell. Te kellenél, csak Te. A gyomrom is úgy fáj, olyan gyilkosan. Mit írjak? Még egy nap.

Szerda. Judit gyógyszert adott, jobban lettem, máig se tudom, mit adtak abban a fancy, frakkos pincéres étteremben, viszont ma reggel 9-ig aludtam, amire nem volt példa mostanában. Elhagytuk – reggeli nélkül – a Pátriát, életem legszebb hotelje volt, minden üvegbe tóhullámot csiszoltak, a lobbiban csorgó, mint az ősrengetegben, s az ablakból lenézve alattunk a Csorba-tó, köröttünk a Tátra. Lőcsére mentünk, gyönyörű úton. Lőcse csodálatos. A tanácsházát és a templomot, de a pártás vagy dupla kapu-átjárós (Comenius!) meseházait, a várfalat, bástyát, az egész városi védettséget lehetetlen elfelejteni. Lőcséről csütörtökkel: a kápolna + templom körül temető, az egész dombon áll, altemploma is van, amelyből egy föld alatti folyosón apácák vezette női elmegyógyintézet nyílik. Innen Eperjes következett, balkáni körülmények között, haluska egy büfében, iszonyatos lötty egy kávéházban. A főtér igen szép, a Rákóczi-, Thurzó-, Csáky-, egyéb történelmi házakkal, Caraffa erkélyét is megtaláltuk és a prot. áldozatok kivégzési helyét, ezen a prot. prédikátor mögött érdekes hóhérábrázolás. Eperjessel bevégződött a szépség, a tájé éppúgy, mint a helyeké, Kassa szegény, nyomorult város, de a dóm felejthetetlenül szép. És minden oltár előtt térdeplő öregek, fiatalok, csillogó oltár, mesebeli szép a dóm. A Rákóczi-sír már be volt zárva, holnap újra megkeressük. A Slovan nevű Interhotelben lakunk, a szoba szép, a koszt minimo, igazán nem luxus. Mindegy. Megyek fürödni. Lőcsébe beleőrültél volna – ilyen szépséges várost! Felejthetetlen.

Nyúl! Te küldted a mókust Tátrafüreden? Mert akkor hír vár otthon Tőled. Te voltál? Mit üzentél? A kacsákat is Te küldted a Csorba-tónál? Te, Lívia megjelent Csütörtökhelyen – mennyire szerethetted Endrét. A Csorba-tónál ott voltál, azért aludtam olyan fantasztikusan. Jaj, mennyire szeretlek, mennyire szeretlek, mennyire! Judit olyan jó hozzám, hogy hihetetlen. Nem is értem, nem is érdemlem, csak nagyon jólesik. Olyan tündérszép a Szepesség, és láttam a Fehér Asszonyt, láttam a kalickát is, amit Jókaitól ismerünk. Hogy bámultál volna, gyönyörű szemeddel! Olyan szép a világ. Mindig látlak, Nyúl. Kettős látással. Imádkoztam ma, itt, Szent Erzsébet templomában, Kassán. Hogy érd el a sikert, amit megpróbálok előkészíteni, és érd el, érd el, érd el. Magamnak erőt kértem, miattad. Holnap hazamegyünk – ha maradhatnék a Tátrában, visszatérne az álmom. Te, Nyúl, ide kellett volna jönnünk. Nem támadnál mégis fel? Úgy bámultam ezekben az álomszerűen gazdag, méltóságos templomokban minden feltámadást! Aludj jól, megyek fürödni.

E városokban meg volt szabva, kinek hány ablak járt az utcára. A polgár: 3, a nemes 6 – és micsoda furcsa ez a lengyel hatású röneszánsz. De láttam én még gótikus elemet is eleget is. A Comenius házába bevert az eső Lőcsén, Kassán megnéztem a Batsányi-házat, Eperjesen a kollégium épületét. Tudod, Kerényi is itt élt, szegény-

Csütörtök. Ma tébolyult nap volt. Kassán reggeli után vásároltunk, aztán útra keltünk. Losoncon át akartunk hazatérni – én ugyan Enyickét szerettem volna, de Judit másképp tervezte –, s megnéztük Rozsnyót, ott ebédeltünk. Igen kevés maradt belőle, emléknek leginkább a Gemer étterem. Rimaszombat felé láttam őseid lakát: csupa Szobotka-puszta, falu, mező, de van a morva határ felé igazi szép kis mezőváros is, Sobotka. Innen származtok. Rimaszombaton szintén csak a főtér volt szép, itt van eltemetve Ferenczy, a szobrász. Benn voltunk a templomban, én mindig a feltámadást keresem. Salgótarjánon át jöttünk haza, a vámnál nem volt semmi. A szállodaszobát általában én fizettem, gyakran a kosztot is. Sok szépet láttam. Boldogan jöttem haza, hogy vár az üzeneted, és nem várt senki-semmi, csak a macskánk. Nem üzentél, nem volt egyetlen jelzés, egyetlen olyan levél sem, amiből érzem, velem vagy. Miért hagytál üzenet nélkül? Úgy bíztam a mókusban! Judit nagyon-nagyon jó volt hozzám, áldja meg az Isten. Sose felejtem el neki a gyöngédségét. Szívem, édesem, üzenj! Csak nem akarsz hallgatni? Talán holnap? Hideg van, fázik testem-lelkem. Judittal elvben megbeszéltem az életműkiadást. Judit mindig egy dalt énekelt, én meg rád gondoltam.

Hét magános héten,

hét magános nap,

hét magános órán

csak téged vártalak.

Hétszázhetvenhétszer

kimondtam a neved,

reggel, délben, este

emlegettelek.

Drágám, vágyom utánad,

brühühühühű,

és megöl a bánat,

te gyönyörű.

Nyúl, olyan hülye dal, és látod! Mindig várlak én is. Nem tudom, mi lesz. Szép a világ, könnyebb otthontalanul, olyan helyen, ahol nem voltunk együtt. De Salgótarjánban megláttam a hotelszobát a Radnóti-szobor felett, amiben együtt laktunk, és akkor már csak sírtam. Itthon vagyok, gyere, feküdjünk. Szeretlek. Judit elmondta a férje valamikori – már megszűnt – kapcsolatát a titkárnőjével. Rád gondoltam és a szerelmünkre. Isten áldjon meg „haló porodban” is, hogy Te olyan voltál, amilyen. Eljössz ma éjjel? Szeretlek.

Szerelmem, ma furcsa nap volt. 2-a. Mégis bevált a mókusbabona, hogy valami szokatlan vár, jó vagy rossz, az is, hogy üzensz. Úgy féltem a partytól – délelőtt amúgy is egy szerintem teljesen szenilis, 76 éves vendég járt itt –, s mindenki körbevett, kézről kézre adott, szeretett. Bírtam majdnem egy óra hosszat, csak a Forner valami író-izéjét utasítottam el, s milyen jól tettem. […] Ma még ezenkívül is üzentél, Károlyi Amy versével, amit nem ismertem, csak Lator–Domokos elküldte a könyvét, és benne találtam. Értettem én, de hát akkor is. Jaj, a régi formádban gyere vissza, szépséges tiszta szemed kék tükrével, puha szád mégis kemény és olvadó csókjával – még egyszer a karodba simulni, hozzád tapadni egészen. […] Gyere ma éjjel, szerelmem. Most megint sírok. Annyira sírok.

Ez az Amy verse. Különös.

Különösképpen édes vígaszú

a halott első estele.

Szinte fogható a foghatatlan,

szobát betöltő deleje.

A szokatlanhoz most szokik,

a kéz, a láb életre áll,

a langy és lenni vágyó sejteket

átrétegzi a halál.

A szempillák közötti rés

beszűkül. Zára végleges.

Egy arcra tévedt szempilla

árnykép-írása rejtjeles.

E perc a levegőbe függ.

Most ütközik két létezés.

A test most lelket vajúdik –

jajgatás nélküli szülés.

Te meg csak ülsz a gyertyafényben,

csak ülsz, csak ülsz türelmesen,

amíg az a galamb-mosoly

a halott ajkán megjelen.

Akár vehetnéd kalapod.

A tudhatatlant már tudod.

Szerencsével járt kedvesed.

Megérkezett. És jelt adott.

Nyuszi, Nyuszi, Nyuszikám! Gyere haza Agyigódhoz! Meg kellene ezt is írnom. Éjfél, de nem tudok aludni. Te, az az ember, tudod, ki, úgy ment el, mint egy őrült. Azt hiszem, egy anyót várt, s ma különösen szép voltam. (Akartam is az lenni!) És bűbájos, tudod, mint a darabban Géza, akiben megírtam magam. Akartam, hogy, szeressen, és szeretett, de hogy! Ha nem nős, meg is kér, visz is ki. Érdekelte őt már akkor, mi volt Veled, csak bámult. Ez volt az a pillanat, aminek el kellett jönnie: így hagyott el Téged a Saly család annak idején, így hagyott el Téged miattam most ez az ember is. A tábla le van törölve – én még ilyen letörölt táblát nem is láttam. Valami gonosz, hideg nyugalom szállt meg, nagy volt a produkcióm, teljesen hiteles. Azt hitte, egy angyalt hagy itt, pedig a Te Agyidról csak Te tudtad, hogy csak Neked angyal. Nagy táblatörlés, nyugodtan lefekhetem. Ez, szerelmem, el van intézve örökre. Volt – nincs. Újra látni akar engem, vissza óhajt jönni. Felőlem teheti. Elmondta – kérdés nélkül, sőt kérésem ellenére – minden titkát, hallgattam, néztem őzpillantását. Micsoda délelőtt volt, nem csoda, hogy nem óhajtottad ezt a találkozást, hogy azt írtad neki, „felizgat”, ne jöjjön. „A szíved – néztem őzül –, az valóban felbolydult volna”, s közben belül mulattam, mert én tudtam, miért akartad távol tartani: énmiattam. Féltél, mert nálam nem lehetett kiszámítani, mit csinálok. […]

Eljössz ma Agyigódhoz, szerelmem? Megyek feküdni. A kék hálóingemet vettem fel, és teljesen kibontom Neked a hajamat, hogy tudd szagolgatni, felemeld hátul, és csókold az apró, szőkés, gyerekes szálakat, a nyakamat.

Jaj, Istenem, nem vagyok én bolond? D. Pistával vacsorázom kedden, meg kell beszélnem vele az életművedet.

Te, Nyúl! Esküszöm az élő Istenre, hogy nem volt annyi feljegyzés a Kner-könyvben, mint amit ma találtam. Szívem, itt jártál, míg én a Felvidéken? Olyan szellemírás. Esküszöm, nem volt benne! Esküszöm. A vázlatot törölted. Itt jártál mégis?

Jaj, hogy szeretlek! Hogy szeretlek!

Hát így hagyod Agyigódat, egyetlen jel, üzenet, minden nélkül? Micsoda nap! Agancs még eddig sehol, reggel óta semmit se teszek, várok, a halálon gondolkozom. Se dolgozni nem tudok – semmit. Milyen férjem vagy, hogy elfelejtesz? Könnyű a halottnak, de könnyű Neked. Szenvedni csak nekem kell. Mit kezdjek önmagammal, akit az élet kivetett? Mondjam, de jó, kedden Darvasinál vacsorálok? Mondjam, de jó, pénteken Mitterrand-nal beszélgetek? Mondjam, de jó, ma is adott Isten vajas pirítóst ebédre, és reggeliztem is? Kinyílt a leanderünk, akit úgy szerettél, s újra hajt az életfa, csakhogy nem hiszek neki. Rettenetesen érzem magam ebben a létben. Rettenetesen! Még mindig 3-a.

Hatodika. Ó, az Isten verje meg, az Isten verje meg az egész életet! Itt ülök és zokogok, mert írt a közjegyző, és minden tárgyalás nélkül én örököltem mindenedet, és ebbe miért nem halok bele tüstént, mikor úgyis olyan elképesztően rossz állapotban vagyok. Nyúl, édesem, ilyenkor olyan halott vagy, nincs már semmid, se lakásod, se svájci piculád,12 se semmid, csak a sírod, ha hazajönnél, még lelnél ruhát, fehérneműt, nem bírok megválni tőlük, de Te már nem vagy jogilag. Nem tudom folytatni. Agancs itt volt napokig, nem írhattam, de a lelkem mindig nálad volt, és R. Zsuzsa rábeszél arra, hogy fogadjam el az ajánlkozók segítségét, kíséretét, de én hozzád vagyok kötve, testem-lelkem. Szívem, mindenem, miért hagytad itt Agyigódat, mikor olyan boldogok voltunk ketten. Beteg voltál, bántottak, Agyigó karja közt elmúlt, elfeledted, és Agyi is, minden baját. Hát miért vert meg az Isten azzal, hogy elvesztettelek, miért köztársasági elnökökkel kell találkoznom, kiállításra mennem, léteznem, mintha élnék, pedig nem is élek, s ezt a nélküled való vergődést nem bírom már. Írni se látok, ömlik a könnyem, adj egy gramm vigasztalást, csak egy jelet, ne ilyet, mint ma, egy végzést arról, hogy még gazdagabb lettem, valami emberit. Nyúl, hát sose láthatlak én már? Sose? Hogy bírod megállni ott, ahol vagy, hogy engeded így sírni Agyigót? Ennél a kórház is százszor jobb volt, ezerszer, pedig rohadt önző vagyok, de megfoghattalak, megcsókolhattalak, te is, a béna száddal.

Nem fog ez menni, szívem. Most már nyugodtabb vagyok, nem is sírok. Tárgyilagosan közlöm: nem fog menni. Nem kell még bevenni se valamit. Én nem tudok élni nélküled. Én csak veled és benned élek még ma is, és egyetlen természetes helyem a sírod, ahol az a valami válik földdé, amit a karomban tartottam, amit csókoltam, becéztem. Bomlik, de ott, az én jövendőbeli síromban. Mit írjak ma? Halálosan szeretlek, halálosan szomorú vagyok. Most, hogy a naplóid végére értem, s megtaláltam megrázó vésztői írásodat, a kis spirálnaplót, amelyben olyan kétségbeesetten sírod el, magad maradtál, elvesztetted Meimeit, aki nem felel neked, és most mit kezdj magaddal, az életeddel, amit neki és a művészetnek tartogattál, annyira megértettelek, mintha te volnék, és veled és miattad is sírtam. Csakhogy két év alig telt, megtaláltál engem, és már azon az első karácsonyon a Meimei keresztje mellé tetted az én Nikémet, s lassan belém olvadt a múltad és első szerelmed. De én hogyan folytassam, nem mondanád meg? Hol talállak meg Téged újra? Ki folytathat Téged – pótlásról nem is beszélek. Nem vállalok érintést sem, nemhogy testi kapcsolatot, s kinek tudnám odaadni kívüled a szellemi lényemet? Velem mi lesz, erre nem gondoltál? Kisétáltál a létből, s ezzel kész? Éljek, ahogy tudok? Most menjek ebédelni? Mit tettél velem, legdrágább kincsem, mindenem, hogy lehettél ennyire kegyetlen? Nem tudom vállalni az életet, most már bizonyos, hogy nem. Szerelmes vagyok egy halottba, aki nem válaszol. Nyúl, annyira szerettél! Annyira becéztél! Olyan voltál, mint senki, imádtál. Egy csecsemő lett belőlem, akit a hóra dobtak a pólyából. Nem kell más vigasza. Te gyere vissza! Tégy csodát! Jaj, Istenem, megbolondulok.

Délután van. Nem megyek a francia kiállításra – nem bírok. Itt volt a gépíró, elvitte a novelláidat. Most minden együtt lesz. Tegnap hülyén néztem Nixont az itteni TV-ben – ott voltunk a beiktatásán. Most kivel beszéljem meg? Vagy a Köpeczi telefonját? Kivel? Ha tudnék is beszélni, nem értenének. Csak te értettél. Csak te szerettél. Muszáj bevennem valamit, mert újra sírni kezdtem, ugrál a szemhéjam és reszketek. Most nagyon rossz hatással volt rám Agancsos. Ideges volt, nyers, rám kiabált, lényegtelen dolgokkal motozott, ő fizikai munkával vezeti le a nyugtalanságát. Nekem csend kellett volna.

Vajon miért kell ennyire szenvednem? Sem apám, sem anyám elvesztésekor nem voltam egyedül: ringattál. Te kellenél, hogy elfogadtasd velem a halált. Mégis elpusztulok, meglátod. Nem lehet bírni. Nem bírom.

6-a, 6 óra

Most ezért külön gyűlölöm magam: bevettem két idegcsillapítót, s ismét állok a lábamon. Megvetem magam a gyávaságomért. Agyi, nem mersz szenvedni? Menekülsz? De hiszen muszáj, védekezem. Míg az életműved nem áll, szívem, addig nincs pihenés, nincs pardon. Élj, Gagó, élj. Árván, Nyúl nélkül, nyomorultan, de élj. Papnő vagy, egyszemélyes oltárőrző. Aztán szabad lehetsz, bár rettentően kételkedem a túlvilágban. Ha volna, itt lennél. Ha volna, nem hagynád Agyigódat.

Édes szerelmem, megjött Agyigód. Pista hazakísért. Délután feljött Rózsika, nem bántam, mert pocsékká sírtam magam – ilyen egy „boldog” örökös. Aztán felöltöztem, Pista negyed nyolcra idejött kocsin, ott vacsoráztam virslit, tévét néztünk, beszélgettünk, elmondtam a szívtelen leveleket, családi volt a hangulat, jól éreztem magam. Valahogy tiszteltek, amiatt, ahogy élek, s nem volt kedvem kiadni magamon, mit sírok, szenvedek, hogy csak írom ezt a levelet és hazavárlak, holott soha nem jössz, nem jöhetsz haza. […]

Nekem nincs igényem partnerre, nekem terád van igényem, s ha olykor érzem a szerelem nem spirituális jelentkezését, az is csak a Te testedet idézi. Nem kell partner, nem akarok senkit közel engedni magamhoz, egyáltalán nem akarok megszeretni még egy ártatlan kutyát sem, ha elkerülhetem. Olyan iszonyú árat fizettem-fizetek érted, hogy az elég, ha meg bírom állni ezt a süket csendet, ezt az abszolút magányt, itt nem lesz kutya, kötődés. Nem is beszélve emberről. Férfi? Utánad? Zum Lachen.13

Nyuszika, folyton csak írnék. Ugye a halálban már a régi vagy, mozogsz (!), beszélsz, édes szép hangodon. Egyszer, még szerelmünk kezdetén, mikor két hétig nem találkoztunk, nem is beszéltünk, és felhívtál váratlanul, rosszul lettem, vízzé lett a térdem. Szeretlek holtan is. Megyek értelmetlen ágyamba, megyek azzal, hogy elalváskor Téged látlak, s ébredéskor belém hasít: nem vagy. De vagy. Kell hogy legyél, hogy nagyon legyél, valami más formában. Nem gyökér, virág. A szellemed, a lelked. De ugye visszajössz, fogom érezni, mint Arany olykor Petőfit? Ó, minden boldogság veled ment, de mindegy, csak azt is tudd, hogy kiverekszem az igazságodat. Látod, a filmet se hitted. Minden menni fog, és nem tévedtél. Nem tévedtél, szerelmem, döbbenetesen tehetséges voltál, elképesztően az, és azért kaptál mindig mindent vissza, mert annyira új volt és szokatlan, mint Bartók. Nem tévedtél se te, se más. Isten megcsókolta gyönyörű homlokodat. Szeress, lélek, maradj mellettem, mindenem, abban a formában, ahogy tudsz, ahogy lehet. Írjam, hogy szeretlek? De hiszen te vagy az életem, én halottabb vagyok nálad. Nekem nem ír Nyúl levelet.

Te, engedelmeskedem mindenben. Mindennap elintézem a postát, a cuttingokat14 beragasztom. Rend van, mindent a helyére teszek. Szeretlek, szerelmem, küldj feküdni, ez a mi óránk, pontosan éjfél. Ma, mikor a közjegyző írt, azt hittem, elpusztulok. Ugye adsz jelet Agyigódnak? Mindenki zavar, csak te nem. Szeress, szerelmem, csak egy cseppet érezzem. Mennyire kell most a Mi kis városunk. Szívem, szerelmem, mindenem, egy napot újra együtt. Melyik legyen? Møhn szigetén, amikor kihalásszuk a kaliforniai táblát a tengerből és a tengeri szél fúj be az ablakon meztelen testünkre, míg ölelsz? Vagy csak egy hétköznap legyen, morgással, Bobi is él, kapar, köröz, pirul a toast, fő a tea, meghajlok, bon jour, nyuszi, nyuli, mink vagyunk a két nyulak, megjön mantuai, felhozom a postát, brizárd15 nap, de miattad legyen az, és aztán sétáljunk a pasaréti templomig, és teázzunk és beszélgessünk „érdekes dolgokról”, és vacsora és mosogatás és az ágy és a nightkussika, és indul a hajó, és mondd: csupa illat a hajad, és mondd, karcsú vagy, mint egy fiú, és csókolj és fogd a kezemet, dicsérd meg a hálóingemet, aztán vedd le, aztán gyere, aztán Frigyes és bizi és bérlő és üdvösség és alvás. Bizi! A két gödröcske volt fiatal arcodon, annak hívtam, ott aludtak a bérlők, a szemed kék pillangói. Küldj már aludni. Szeretlek halálig. […]

8-a

Beszélgessünk, szívem. Ma, ha láttál, Te is sírtál. Lassanként végére jutok a könyvrendezésnek – muszáj elhívnom az asztalost. A Te szekrényedhez másztam fel, a felsőhöz, ahogy a cipőidet megláttam, eleredt a könnyem. A lakkpapucs, amit nem is láttál! Az úti papucs, amit úgy szerettél! A ronda német szövet és a magyar, a bársonycipőd, ami mindig a délszak, Kairó, Rodosz, Amalfi, a többi cipőd, a bugyuta-huligán, a prágai. Álltam a széken, sírtam. Aztán végre rákényszerítettem magam, hogy levegyem a halálod ruháját, amiben az embólia ért. Belenyúltam a zsebedbe. Az utolsó, 82-es naptár, a januári könyveléssel. A csekkszámlád száma, az autóbuszbérleted, és valami tömeg színház-, villamosjegy, de ami miatt sírógörcsöt kaptam, az az 56 mindenféle pénznemben levő picula volt. Istenem, gondoltam – az örökségem. 56 picula meg a tegnapi végzés, meg a reménytelen felismerés: soha nem lehetek boldog többé. Soha, Nyúl. A boldogság Te voltál, több mint az anyám-apám, pedig te tudod, mit mondok ezzel. De te a testem és a lelkem voltál, és kész. Nincs menekülés semmibe, meghaltam, és a halálban is halálosan szeretlek. Nem kell más, nem lehet más, nincs az életemnek folytatása. Tudod, kicsim, utánad nem lehet valamibe menekülni, csak hozzád lehetett. Ma kapkodva ettem valamit, vacsorára, tudod, hogy a délelőtti jelenet miatt nem ebédeltem. Belevágtam a kezembe, a kenyérvágó késsel, és felsikoltottam: „Apjám, segíts.” Aztán belém fagyott a szó. Még mindig téged hívlak. Örökké!

Azt mondtad egyszer, én voltam az életedben, ami sikerült, ami tökéletes volt, ami eredmény, ami miatt megbocsátod, amit meg kell az életedben bocsátanod. Azt is mondtad, soha olyan jelentős embert nem ismertél, mint engem, azt is, olyan szexuálisan őrjítőt sem, és amikor eszedbe jutott, azért tudnál sírni, mert miért is szeretek egy ennyire elátkozottan peches embert ilyen kutyahűségű szerelemmel.

Te, Bata lett az És. Ha vársz, akkor két lapod volna, Iván mellett Bata is szeretett. Miért nem vártál, mindenem, édesem, miért öltél meg engem is. A filmet vágják, a gépírók dolgoznak, én jobban szeretlek, mint valaha – mindenem, szerelmem, gyere vissza a halálból. Micsoda fordított mitológia, Euridiké menne Orfeusz után. Hol vagy? Hol keresselek? Mindenemet odaadom. Igaz, hogy mim van. A siker nevetséges, a pénz már rég nem érdekel, elélek kefiren, kenyéren, egyetlen kincsem volt, a szerelmed. Elhagytál, elvesztettelek, nyüszít, sír Snupi kutya. Tegnap Mici volt itt, ma Zsuzsa, Zsuzsával még nevettem is, Mari is írt – nevettük, hogy elkezdenek jönni a kérők máris. Én, szerencsétlen Penelopé, csak szövöm a terveket meg a vásznat. Ilyeneket gondol a feleséged, miközben holnap a francia köztársasági elnökkel találkozik. Hogy nem bírok megválni a ruháidtól. Nem vagyok én normális.

Szeress. Adj hírt! Vagy valahol, lenned kell, a szerelmed energiája meg kellett hogy maradjon, s valami erőt is ad, különben felfordulnék. Nyúl, jelezz! Jelezz! Akarom, hogy felelj, a szerelmemmel kényszerítelek!

9-e

Gyönyörű, hűvös reggel. Alig tudok írni. Az udvaron építőmunkások ordítoznak Fonóék előtt, én a tegnapi őrjöngő sírás után egyszerűen nem tudtam elaludni, gyorsan bevettem egy harmadik altatót, az aztán leterített. Most a szememet se bírom nyitva tartani. De azért jó reggelt, szívem, hogy aludtál? „Sokat alszol?” Csak ilyenkor érzem elviselhetőnek, ami van, ha írok. Nyúl, Snupi-Gagó-Agyigó-Cinóber-Dotter-Csemege-Arányi-Stauffer-Micike-Cicóka-Csemege-Nyuszkó nevű feleséged, aki úgy kapta új meg új beceneveit, mint a kitüntetést, úgy döntött, valami kiküldetésen van, utálja, terhes, kínos, mert egyedül van. Tudod, mit? Duisburgban vagyok, onnan írok Neked, ott voltam nélküled egyszer néhány napig. Te meg itthon vagy, és nem felelsz, nem írsz, Snupi kutya sír. Édesem, segíts át a mai délelőttön, segíts meg a Mitterrand-ankéton, nincs egy ép gondolatom, egyszerre komikus meg tragikus az ilyen kivezénylés.

Ö. Zsuzsa praktikus: azt mondta, arra gondolj, az elsők közt vagy. De nem tudok erre gondolni, csak arra, hogy Te nem vagy sehol. […] Édes mindenem, szeretlek. Innen, Duisburgból. Szobotka Tibor író, Budapest, 1026 Júlia u. 3. Abs. Magda Szabó, Duisburg, Hotel Kaiserhof am Hauptplatz. Felkelek, bár tántorgok a drogoktól, de meg kell kezdenem a napot. Majd elmondom, milyen volt és kik voltak ott. Csak Hubay nevére emlékszem, meg hogy meghívták Bandit, Szabó Istvánt, Királyt, Szabolcsit. Más most nem jut eszembe. Kérlek, Nyúl, segíts. Annyira vágyom utánad, hogy megint sírnom kell. Azt hiszem, nekem kórházban volna a helyem, nem a közéletben.

Vagy a sírban, melletted. De hiszen voltaképpen ott vagyok már, mert ez az élet, amelyben csak a munka van – iszonyat, milyen öngyilkos nemtörődömséggel hagytad itt minden hagyatékodat, az is iszonyú, hogy tudtad, hogy az Író és őre az utolsó írásod, az is, hogy a Vetőkártya az utolsó könyv, az is, hogy nincs időd, hogy alig van időd – irtózatosan sokat dolgozom, de ennek legalább van értelme. A magam valamikori léte megszűnt. Szeress, szívem! Adj hírt! Ez a levél, ha már így nevezem, valahogy könnyít rajtam. Ilyenkor, ha sokat írok, jobb a rossz. Emlékszel, hányszor kértelek, s Te meg is tetted, kezed rátéve a fejemre, hogy áldj meg? Hányszor engedtél útnak áldással? Te, és hányszor hívtalak rémes, félelmes pillanatokban, indulás előtt valami torz feladatnál vagy orvos előtt: „Intézd el!” „Már intézkedtem!” – feleltél, és sose lett semmi baj. Intézd el, édes szerelmem, és áldj meg és most már kergess ki az ágyból, húzd le a paplanomat, vidd el, én meg majd tiltakozom, visítok, ó, megint sírni kell a reggeleink emlékétől: hiszen csókkal ébresztettél. […]

Hazajöttem. Előtte rengeteg izgalom. A zárban felejtettem a kulcsot, becsaptam az ajtót, aztán be akartam jönni, persze nem tudtam. Mihalik feszítette ki az ajtóablakot, benyúlt, kész. Mitterrand-ra egy órát vártunk, sületlen és sikerületlen kis felszólalásom volt, nem jó, nem vagyok még alkalmas semmire. Magam is meglepődtem, mennyire nem. […]

Szerelmem, élsz, mert életben tartom a nevedet. Mindenem, boldogságom, most becézni szeretnélek, elmondani, mi mindent csinálnék másképp, ha mindjárt megmutatod nekem a gyerekkori naplóidat. Világhírű lennél, szerelmem, világhírű, annak az anyagnak az alapján, amit nem akartál feldolgozni.

Szeress. Üzenj. Vagy Pándi is az volt? Fel kellene hívnom – elfelejtettem, kit, mert közben jött az a beszélgetés. Te, most hívott Málnay, és csak Rólad beszélt, márciusban hozná a filmet, de megmutatja máris. Addig is előkészítettem a kampányt. Csuda! Közben szétkapcsoltak, majd helyrejön. Most olyan jó öt percem volt. Szeretlek, halálosan. És Málnay egész múlt héten keresett. Elmondtam neki a Zanussit, majd’ kitörte a frász: ilyen nevű rendező! Nekem nem izgi, lehet, hogy nála most nőtt meg a tekintélyem.

Nyúl! Én most jöttem rá, hogy született az a leveleskönyv Rodostóban. Nem lehet másképpen kibírni, csak ha írok. Elszabotálom a napot, Veled fecsegek, de nem megy másképp. Szegény Mikes Kelemen. Szegény Agyigó. Szabó Kelemen.

Mondd, hogy ott is szeretsz, ahol most vagy! Abban a szférában. Mondd, hogy megfúkálod a beteg ujjamat. Nyúl, annyira elkényeztettél, hogy nem élek, nem is élhetek normálisan.

Mindenütt kereslek. Szagolom a ruháidat. Mikor megtaláltam a bicskádat, az utolsó zsebkendődet tegnap, közelebb álltam a szívtrombózishoz, mint bármikor életemben. Most minden ott van, a fiókodban. Úgy is marad. Egy kimosatlan zsebkendő. Most megint sírni kell.

Mikes Agyigó

Szabó Kelemen,

írom nyomorult

árva levelem.

Aki holtnak ír,

maga is halott,

a Styxen az is

vele utazott,

utazott vele,

akit szeretett,

jobban, mint magát,

mint az életet.

Megint elkezdtem sírni. Minek ez? Mi értelme van? Téged akarlak, bőgő gyerek vagyok, kell a hold, a csillagok. De olyan hihetetlen, hogy nem jössz, mikor hívlak. Mikor én hívlak! Mikor én sírok! Hogy lehet ez? Én visszajönnék, ha hívnál, én csodát tennék, nem tudom, hogy, de feltámadnék. Jaj, Istenem, miért tűröd, hogy így sírjon ez a nyomorult Agyigó!

Szerelmem, éjjel van. A filmben Snupinak hívták a kutyát. Snupinak, érted? Huszonötször elmondták, azt hittem, elpusztulok, beleszakad a szívem. Nyúl, segíts! Elsüllyedek. Becsaptál, elhagytál.

júl. 10.

Nyunyika! Meghalt Halász. Nem tudni, hogyan, de több napig feküdt holtan, méghozzá a rekamié fiókjában. Szöszi halálhangon nyítt, siratta. Reggel korán keltem, mert Anna holnap itt akar lenni déltől estig, rendezni, vásárolni mentem, majd felhoztam egy stelázsit a pincéből, és levittem a lomot. Halász szomszédja várt: a kutyát kivégzik, nincs senki, aki ellátná. Rohantam érte, az erkélyen volt szegény, odacsukták. A szomszéd felmászott, leadta nekem a holtra rémült állatot, áthoztam a kis lakásba, ahol rögtön elkezdett ténferegni, kutyáink szagát még érezni lehetett, s Arthurét pláne. Boldogtalan, árva kutya, hozzám dugta a fejét, sebesülten, nagy vágás a szeme mellett. Néztük egymást, tűnődtem, mit tegyek. Nem tudom, Nyunya. Fogalmam sincs. Megfogadtam, ha elkerülhetem, nem akarok többé senkit sem szeretni már. Elvittem sétálni, időnként két lábon járt, mint a cirkuszi kutyák, de mindig a régi otthona felé húzott. Végül átvittem Katához, most nála van. Kata 80 éves és szeszélyes, lehet, estére itt lesz újra. Közben vágytam is rá, arra az élő, reménytelen, tanácstalan, árva szeretetre, de Arthur itt van, helyem sincs, nem is okos. Csak attól még nem oldódik meg sem a kutya, sem az én árvaságom, ha filozofálok. Halász halott, a kutya él. Ha Kata nem tudja tartani, nyilván nekem kell, valakinek mindig kell. Tudhattam volna. Ha élnél, ó, ha élnél, most örülnél, mert ősszel, mikor Bodri is elhagyott, nagyon sokáig kértél, menjek ki Fótra. Túl gyors volt az ajánlatod, túl közeli a két kutya halála. Gyáva menekülésnek éreztem, és hűtlenségnek is. De Szöszi árva. Ez most más eset. Nem nekem kell Szöszi, neki kellenék én, ha vállalnám.

Éjjel van. Just you and me – kiváló amerikai film, élvezted volna. […] A film a magányról szólt, hogy a főszereplő iszonyodik az ünneptől, a vasárnaptól. Tegnap ott a Várban különösképpen éreztem, milyen anomál tünet vagyok, egyedül. Minden változatlan volt, tökéletesen az, I. locsogása, T. kövér, jóindulatú mosolya, B. szorgalmas volt, lelkes, csak nekem nem volt helyem. Ma megtaláltam a Rólad készült röntgenképek utolsó halmazát. Ha akarom, bármikor láthatlak csontváznak. Látod, most nem sírok. Nem tudok sírni. Van a szomorúságnak egy olyan foka, mikor az az élőhalott, aki átéli, vállat von, fütyül. Most már mindegy. Most már minden odalett.

Amikor minden odalett,

naponta írtam levelet,

naponta írok levelet,

mert hogy mindenem odalett.

És mivel semmi sem maradt,

csak ez a gyilkos pillanat,

mikor holt szádat figyelem,

mit mond nekem a szerelem,

hát firkálok, mert semmi más

nem segít már, csak a csalás,

amivel magam áltatom,

hogy itt állsz a hátam megett

és olvasod a levelet,

a naponta írt levelet,

miben beszélek teveled,

mert hogy mindenem odalett.

Ma a Szöszi szeméből néztél rám. Csúnya seb van az arcán, mint a Te zúzott homlokod, mikor lezuhantál a székről. Nyilván a rekamiéfiók széle sebezhette meg, míg megpróbálta kihúzni a gazdáját. Andrej is meghalt, a Zilahy Magda szomszédunk sógora. És Romy Schneider, és hányan, és Muni. És persze én. Hát persze, ezzel kellett volna kezdeni. Nem jönnél mégis haza? Vajon mit szólna egy idegorvos ehhez az íráshoz? Ha igazi, akkor értené, milyen egyszerű képlet: annyira szeretlek, hogy a tudatom szigetel, elszigeteli, elmeszesíti a halál gondolatát. Értené, hogy én Duisburgban vagyok, és onnan írok Neked, és vágyom utánad. Miért ne értené, hallhatott már rendkívüli szeretetről, sőt halálos vagy halálon túli kapcsolatról is. Az irodalom jelezte már, elég szokatlan, de előfordul. Megértené, nekem, aki a szüleimnek is naponta írtam, nincs kinek beszámolnom torz napjaimról, csak neked. Üzenj, szívem, jelezz! Üzenj, gyere! Éjfél, a mi óránk. Azt hiszem, ma különleges szenvedéllyel tudnálak ölelni. Ritkán érzem ezt így, inkább a beszéd hiányzik, nem tudok politizálni, irodalomról, tervekről, semmiről sem igazán beszélni, s a barátnőimet valahol még idegesíti is ez a nem normális testi kötöttség. Küldj aludni, Nyuszikám, holnap sok munka vár, remélem, rossz idő lesz, fertelmes idő, most nem kell a nyár ragyogása. Most Ostadéról szeretnék beszélni veled, meg arról, milyen a skandináv röneszánsz, képeket se fogok ezentúl látni úgy, mint Veled. Chagall 95 – Istenem, de nagy művész! Mások, látod, élnek, Te meg itthagytad Agyigódat, akit Anna elnevezett Mucónak. Anna szeret, Judit is, Éva is, Agancs is, Mari is, van nekem köröm. Csak férjem nincs. Forgatom, nézem a jegygyűrűdet, a magamét, a Tiédet. Ring of eternity. Until death – until?16 A halál: változás. Nem csak vég, kezdet is. Nem tudom, milyen, de Bobi biztos vár, és talán az öregek, Bobi olyan elképesztően szeretett, és ugyanilyen kétségbeesett intenzitással az anyám is, míg rá nem jött, hogy téged jobban szeretlek nála. De talán megbocsátotta már, és ő is úgy vár, ahogy gyerekkoromban képzeltem: a kezén leng a hold. És Cupi! Te hol állsz, hol vársz, hol találkozunk? Te leszel, én leszek, megint házasok? És feltámad az ágyunk is, a sárga, kék virágos pehelypaplanunk meg az olvasószemüveged? Látod, szívem, hiszen én írtam a Katalin utcát – tudom én ezt. De a Katalin utcában hiszek, hiszem, hogy megtalállak, pehelypaplan és olvasószemüveg nélkül, a Katalin utca a szublimált túlvilág, a dialektikus, amelynek egyetlen fix pontja a találkozás veled, veletek valamilyen formában, bármilyenben, amikor ismét együtt lehetünk. A kút is kell a Szent Anna utcáról, és a ruha, amelyben megláttál, és a Julia Dobson vacsorája. Mondd, hogy feküdjek már. De olyan elképzelhetetlenül egyedül vagyok, és hiányzol. Ha naponta ennyit írok, mindjárt teli lesz a füzet. Annyira szeretlek, annyira, annyira. Üzenj, gyere, csókolj meg, mondd: „hammer”,17 mondd: „nightkussikát!” És akkor el tudok aludni már.

Vasárnap. Kata azonnal továbbadta a nyomorult kutyát, így a kérdés momentán „megoldódott”. Azóta mi lehet abban a boldogtalan, okos kis fejében? Most azt érzem, nem lett volna szabad odaadnom, hátha Te voltál Szöszi? De úgy rettegtem attól, hogy újra meghal majd valaki, akit szeretek, hogy odaadtam, és az a hitvány Kata kérdezésem nélkül elvitette vidékre. Nyúl, hisz most halt meg a gazdája, most siratta el, négy napig ült egy hulla mellett, aztán az erkélyről leeresztik az én karomba, aztán nálam, aztán Katánál, most isten tudja, hol, hogy, kinél. Most Szöszit siratom. Lehet, hogy megint tévedtem? Hogy ez volt a jel, hogy engedjek a közelítő szeretetnek? Már gondolkozni sem tudok. Semmit sem tudok. Mondd, hogy ne legyen lelkifurdalásom, segíts! Nyúl, ma Anna itt ebédelt, vacsorázott, én főztem mindkét alkalommal, de örültem, hogy itt volt. Meleg van, beszélgettünk, közben felhívott a Szerv, érdeklődött, volt-e valami különleges esemény. Nincs. Mindig minden ködben, s a köd mögött valahol Te vagy. Érezlek, nem látlak. Nem unod még hallgatni, mennyire szeretlek? Nem ismernél rá a lakásra, édes szívem, minden könyvkupac eltűnt, a kis szoba bűbáj: alig van benne valami bútor, csak az emlékek, Anyu, Bobó, te – hármótok halála van a falak között, s ott vagyok a legszívesebben, ott láttalak Benneteket itthon utoljára.

Csend, csend. Vége a Mundiálnak, szeretném tudni, hányan tudják, miért így hívják ezt a versenyt. Csend bennem is, nagy hallgatás. Mennyire nem a testi közelség számít, Nyunya, hanem a szenvedély ereje, feszültsége. Azt hiszem, Agancson és Annán kívül senki sem érti, hogy mi él bennem, de azok legalább igen. Szeretlek, édesem. Unalmas levél ez a mai, de kinn se voltam a házból még. De azért írok, hol ezzel – hol azzal a tollal, mikor melyik hegyeskedik. Adj nekem álmot a Te hosszú álmodból, olyan keveset alszom, olyan nehezen, kínnal. Csupa vágy vagyok, olyan puha ez a vágy, nincs éle, olyan gyöngéd, most ringatni szeretnélek. […]

Nyúl, miért nem mutattad meg nekem sohasem a verseidet (illetve egypárat mutattál 47-ben, de csak egypárat), miért nem beszéltél az angol antológiáról, miért nem adtad ide az első regényeidet. Megrettenek: féltél tőlem?

Lehet, hogy féltél? Azt hitted, nagyobb író vagyok nálad, s nem akartad a zsengéket megmutatni? Én mindent megmutattam neked, a toput is, gratuláltál. Istenem, ezt se mondhatom soha többé: topu a jemébe.

Visszajössz? Ugye élsz valahol? Ugye látsz? Ugye szeretsz? Annyira szeretlek, szerelmem. Ma láttam Chicagót, Arizonát, Coloradót, Californiát, magunkat Santa Barbarában, míg nézzük a Csendes-óceánt. Hogy szerettem volna Honoluluba menni veled, azt ígérted, next time. Most már mindegy. Nem lett volna szabad elfogadnom az amerikai meghívást, nem lett volna szabad, hogy azért, mert annyira szerettél, nem tiltakoztál jobban. De látod, gyerekkorom óta vágytam, s te 70-ben már nem vágytál semmire, csak nézegetted a pszoriáziszodat és boldogtalan voltál, mert nem bírtad elviselni. Minden szerdán velem vizsgáltattad meg pucér testedet hátul, ahol nem láthattad, és mindig hazudtam, nincs új pikkely, s megcsókoltam meztelen hátadat. Drágám, ma olyan rendkívüli módon szeretlek, olyan elképzelhetetlenül. Te, velünk csoda történt. Mi boldogok voltunk csaknem 34 esztendeig. Isten áldjon meg érte, te egyedüli, aki ismertél, olyannak vállaltál és szerettél, amilyen vagyok, bolondos, játékos, rendetlen, szertelen, a füledet is megharaptam játékból, az orrodat is, és közben a keltákról beszéltünk meg az indogermán nyelvészetről. És aztán leszedted a ruhámat, és felsoroltad, mim a tiéd. Mindenem az volt, csak Csigmond maradt az Anyué.

Küldj aludni. Szeress! Adj jelt! Szeress!

júl. 12.

Nem szabad éjjel írnom ezentúl Neked. Nincs az az altató, amely összetart, kábulatban, legalább 7 órára, hogy ne gondolkozzam. Ha beszélek hozzád, reggel kell. De reggel még nem történik semmi, csak annyi, hogy életre ráz a gondolat: meghaltál, és sírva kezdem a napot. Aztán mindenféle történik. Nem, mégis úgy kell időzítenem, hogy majd úgy vacsoratájt beszélek meg veled mindent. Nyúl!

Most merő hideg iszonyat vagyok, rémület. Eszembe jutott, hogy tart az élet, hogy megy minden tovább, és ez lesz az élet, az elkerülhetetlen betegségek, az esetleges szenvedés, a bírhatatlan hallgatás, a magány, amelyet elvben megoszthatnék valakivel, de gyakorlatban nem tehetem, mert nem bírom odaadni a tudatot, hogy én ma is a feleséged vagyok. Riaszt a férfiak közelsége, a nők suta részvéte, a magány ismerősebb. A középkorban ilyenkor vonultak az emberek zárdába, most értem meg, milyen bölcs volt az egyház: a kolostorban, pláne, ha dolgozott az illető, mondjuk tanított, meglelhette azt a létformát, ami bírható. Magány, de kollektív. Mari egész komolyan írta, Te nyugodtabb volnál, ha tudnál valakit mellettem. Mit csináljak, ha nekem csak te kellesz, ha csak te, csak te. Most hál’ istennek újra elkezdtem sírni. De úgyse megoldás! Sírj, Agyi, ez mindenre a válaszom. Nem tudom elfogadni, hogy elmentél, nem érted? Nem tudom tudomásul venni, lehetetlen. Esik. Mégis inkább meg kellene halni. Nem bírom erővel, csak hencegek időnként. Mégse bírom. Szeress, még az öntudatlan, a haldokló arcod is természetesebb, megnyugtatóbb, mint bárki élő arca.

Mit csináljak magammal? Kellenék én, elegen érzékeltetik. Nekem nem kell senki. Abba kéne hagyni ezt a hülye levélírást, hiszen csak felizgat. Elpusztulni szeretnék, megsemmisülni, nem dolgozni, nem kezdeni a harcot. Gyenge nyomorult vagyok, bocsáss meg. Jobban szerettelek, mint emberi képzelet bírhatná. Azt hiszem, már semmit sem akarok. Menekülni sem. Jöjjön a kín, tudomásul veszem, a harcodat megharcolom, a könyveidet kiadatom – aztán engedj szabadon. A lovakat is lelövik. Bobi is kapott injekciót, Duda is. Engedj szabadon, ha teljesítettem a kötelességemet.

Szerelmem, Judit felhívott: Menyasszonyok, vőlegények-ügyben. Megjelent. Kéri a hagyatéki végzést, mert ezt életedben kötötted, ezt a szerződést, nagy az összeg, engem illet. Mit írjak erről? Ha megéled, felbontom a spanyol sherryt. Nyúl, ebbe bele lehet bolondulni, hogy nem láthatod, ebbe bele lehet zavarodni, hogy a sírban vagy, s én még élek, és nem halhatok meg, mert akkor ki kínozza ki az életműszerződésedet a Nagyoktól, ki küzdi ki az igazságodat? Élnem kell még mindig, ilyen nyomorult magányban, ilyen gyalázatosan szenvedve, nélküled. Édes egyetlen drága mindenem, azért ilyenek ezek a sorok, mert a könny mindent elfed, mintha víz alatt írnék, ó, legyen túlvilág, legyen Katalin utca, legyen viszontlátás! Nézhessek még egyszer a szemedbe, borulhassak még egyszer a karodba, alhassam el a te szerelmed sátrában, a te szerelmed biztonságában, ó, mennyire vágyom utánad, és mit el nem követnék, hogy újra halljalak beszélni!