Minna Lindgren

HELSINKI NAGYIK AKCIÓBAN

Nyomozás
az Alkonypagonyban

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

Impresszum

1

SIIRI KETTUNEN MINDEN REGGEL, amikor felébredt, megállapította, hogy még mindig nem halt meg. Felkelt, megmosdott, felöltözött, és evett valamit reggelire. Minden lassan ment, de hát volt ideje bőven. Figyelmesen elolvasta az újságot, és meghallgatta a reggeli rádióműsorokat, hogy úgy érezze, ő is része ennek a világnak. Tizenegy óra körül rendszerint villamosozni szokott, de ma nem volt hozzá ereje.

Az Alkonypagony Idősek Otthona társalgójában az erős fényű ipari lámpák fogorvosi rendelőhöz hasonló hangulatot teremtettek. Néhány öreg a kanapékon szundikálva várta az ebédet. A sarokban a Nagykövet, Anna-Liisa és Irma egy zöld posztós játékasztalnál kanasztázott. A Nagykövet a lapjaiba mélyedt, Anna-Liisa mások döntéseit kommentálta, Irma pedig láthatóan unta a lassan alakuló játékot. Hirtelen felcsillant a szeme, mert megpillantotta Siirit.

– Kukurikú! – kiabálta Irma magas fejhangon, és nagy ívben meglengette a karját, mintha vonatot indítana. Irma Lännenleimu fiatalkorában énekórákra járt, és Cherubino áriáját énekelte zongorakísérettel a konzervatórium matinéján. Akkoriban a diákok előadásairól is írtak kritikákat, és a zenekritikus hajlékonynak és élesnek jellemezte Irma hangját az újságcikkben. Ez a kukorékolás Irma és Siiri közös szokása volt, így üdvözölték egymást. Mindig működött, nagy zajban és a városi hangzavarban is.

– Találd ki, mi történt! – kezdte Irma, mielőtt Siiri leülhetett volna a kártyaasztalhoz. – A Kalapos Hölgy a C lépcsőházból mégsem halt meg. Pedig mi már el is sirattuk!

Irma kerekded teste csak úgy rázkódott a nevetéstől, hangja pedig ismét magasra váltott. Mindig szoknyában volt, leginkább sötétkékben, és hétköznapokon is briliáns lógott a fülében, gyöngysor a nyakában, a bal kezén pedig két arany karperecet viselt. Miközben élénken gesztikulálva beszélt, a karperecek vidáman csilingeltek a csuklóján.

A múlt héten félárbócra eresztették az Alkonypagony zászlaját, és mivel a Kalapos Hölgyet több napja nem látták, azt hitték, hogy ő halt meg. Tegnap azonban megjelent türkizkék kalapjában a bingónál, mint ahogy mindig. Csak elment közben betetetni egy pótalkatrészt a szívéhez, és majdnem elvitte az infarktus.

– Ez akár tíz évvel is meghosszabbíthatja az életét – mondta Irma. – Szegény pára.

Siirit megnevettette, hogy Irma az orvostudomány eredményét meghosszabbított büntetésnek nevezte, és mi tagadás, az is volt.

– Valójában nem a szív pótalkatrészéről van szó – próbálta Anna-Liisa a maga tárgyilagos stílusában kijavítani a hibákat és a félreértéseket. Ez mintegy kényszer volt számára. Siiri és Irma szerint azért, mert finntanár volt.

– Piros hármasom van! – szólt közbe a Nagykövet, de nem sikerült leállítania Anna-Liisát.

– A koszorúér ballonos tágítása közkeletű, sokat használt terminus arra, hogy a beszűkült eret egy úgynevezett sztent, vagyis egy fémháló behelyezésével tartják nyitva.

Anna-Liisa magas nő volt, öblös, erőteljes hanggal. Minden lehetséges információval rendelkezett a koszorúér-tágításról, a pótalkatrészek anyagáról, a helyi érzéstelenítésről és a laparoszkópiáról, a többiek azonban nem bírtak az előadására koncentrálni. Anna-Liisa már tanárként hozzászokott, hogy nem figyelnek arra, amit mond.

– Tiszta hülyeség pótalkatrészeket helyezni egy kilencvenéves testébe – jegyezte meg Siiri. Mindenki egyetértett.

– Nem akartok száz évig élni, lányok? – kérdezte a Nagykövet, és az asztalra tette a lapokat, hogy megigazítsa a nyakkendőjét. Mindig kifogástalanul öltözött: ing, nyakkendő, barna szmokingkabát és vasalt nadrág, amely meglehetősen vicces volt, mert a legtöbb férfi csúf melegítőben flangált az Alkonypagonyban. A fontosabb napokon és vasárnaponként a Nagykövet elegáns öltönyt vett fel, gallérjára kitűzte a veteránok tölgyfalevél jelvényét.

– Arra nincs ráhatásunk – mondta Siiri, mert úgy tűnt, mintha lenne. – De nem szeretnék olyan sokáig élni.

– Ha a múlt heti halott mégsem a Kalapos Hölgy volt, akkor ki lehetett? – kérdezte Irma. Mindig nagyon kíváncsi volt, és szorgalmasan gyűjtötte az információkat az Alkonypagonyban történtekről. Most, hogy a biztosnak hitt értesülése tévesnek bizonyult, kissé elragadták az indulatai.

– Az a szakácsfiú, Tero vagy hogy hívták – mondta Anna-Liisa, és lepakolt az asztalra egy hetesekből álló, rövid kanasztasort.

Siirinek elkezdett zúgni a füle, és kiszáradt a torka. Anna-Liisára meredt, nem akarta elhinni, hogy Tero meghalt. Ugyanakkor úgy látszott, Irma megörült ennek az információnak. Eszébe jutott, hogy hallotta már valahol, de azon nyomban el is felejtette.

– Úgy van! Siiri, te annyira szeretted Terót. Terónak hívták, nem, vagy Pasinak? Észrevettétek, hogy a fiatal fiúk neve manapság olyan, mint egy fejszecsapás? Tero, Pasi, Vesa, Tomi. Gondolj bele, nem mondtam el neked azonnal. Tegnap hallottam a masszőrtől, de olyan hullafáradt lettem a gyúrkászása után, hogy megittam az esti whiskymet, aztán bedőltem az ágyba. Az orvos írta fel a whiskyt erre…, erre az egészre. Nocsak, van két hetesem a számodra, Anna-Liisa!

Siiri hirtelen szomorúságot érzett. Annyira hiányzott neki Tero, hogy belefájdult a hasa. Hogy lehet, hogy egy életerős fiatalember meghal, amikor a kilencvennégy évesek soha nem halnak meg. Siiri azt olvasta az újságban, hogy kilencven fölött már nem öregszik tovább az ember. Ez szörnyen hangzik. Azt jelenti, hogy a hozzájuk hasonló túlkorosok lekéstek a halálról. Korábban az volt, hogy sorban halt meg mindenki, a barátok, a házastárs, most pedig már senki. Siiri gyerekei közül is kettő meghalt, mindkét fia. Az első alkoholista volt, a második pedig túlsúlyos. A fiatalabb szép szál legény volt, sokat sportolt fiatalkorában, aztán óriásira zabálta magát; mást se csinált, csak dolgozott, autóval ment mindenhová, pizzán és csipszen élt, cigarettázott. Ezt nevezik civilizációs betegségnek, amikor olyan magas az életszínvonal, hogy abba hal bele az ember hatvanöt évesen.

Az Alkonypagony szakácsa, Tero azonban csak harmincöt éves volt, vagy még annyi se, és nem látszott betegnek. Épp ellenkezőleg, duzzadt az életerőtől, és olyan életvidámság áradt belőle, amely csak az egészséges fiatalokat jellemzi. Széles váll, erős kéz és egészséges arcszín, ilyen volt Tero. Amikor mosolygott, mindkét orcáján csinos kis gödröcskék keletkeztek.

A krumplipürével kezdődött a barátságuk. Az Alkonypagony menzáján túl gyakran volt krumplipüré, még rizst sem adtak soha. Azt gondolták, hogy az öregeknek nincs foguk, és a püré könnyen lecsúszik, akár a bébiétel. Minden ételből hiányzott a só, százszázalékos húsról pedig álmodni se lehetett. Siiri utálta a krumplipürét, és Tero mindig szerzett neki valami más köretet a pult alól, sárgarépát vagy céklát. Ebéd után Tero odaült Siiri asztalához egy kávéra. Siiri megkérdezte Terótól, hogy van-e barátnője, mire Tero rávágta, hogy nincs másra szüksége, hiszen itt van neki Siiri. Szokásukká vált ez a vidám flörtölgetés. Amolyan ártatlan derűs csevegés, amelyből nem akadt túl sok az Alkonypagonyban.

A kártyapartinak valószínűleg vége lett. A Nagykövet Irma kora iránt érdeklődött, Anna-Liisa az Alkonypagony legújabb árjegyzékét böngészte a különböző szolgáltatásokról, és olyan formán köszörülte a torkát, mint aki új előadásra készülődik. Láthatóan senkit nem érdekelt a fiatal szakács halála.

– Kilencvenkét éves vagy? Akkor neked már nincs jogosítványod? – csodálkozott a Nagykövet. – Tisztelettel felajánlom a taxiszolgáltatásomat, Irma, drága! Rengeteg taxikuponom van, amelyeket másra nem lehet használni, csak arra, hogy körbetaxizzuk a várost.

– Természetesen van jogosítványom! – hördült fel Irma dühösen, egyáltalán nem tetszett neki a Nagykövet ajánlata. – Van egy nőgyógyász osztálytársam, aki minden osztálytalálkozón megírta nekünk az orvosi igazolást a jogosítványhoz. De aztán a gyerekeim elvették tőlem az autót, egyszerűen megfosztottak felnőtt emberként a jogomtól, hogy szabadon jöjjek és menjek. Emlékeztek még a kicsi piros autómra?

Siirin kívül senki nem emlékezett. Ő az autóban volt, amikor Irma rossz oldalon ment a Mannerheim úton a Svéd Színház előtt, és a rendőr megállította őket. Irma gyerekei szerint ez éppen elég volt ahhoz, hogy visszavigyék a kicsi piros autót a boltba. A Nagykövet is egyetértett abban, hogy ez túl szigorú büntetés. Egyáltalán nem tartotta nagy bűnnek, ha valaki a Svéd Színház előtt összevissza vezetett, hiszen állandóan fel volt túrva az út, folyamatosan valamit építettek, és még egy olyan tizedik generációs helsinki lakos, mint Irma Lännenleimu, sem tudhatta, melyik nap melyik irányba lehetett közlekedni autóval.

– Hát így megy ez – mondta Irma. – Az öregeknek már semmibe nincs beleszólásuk.

Irma gyerekei és unokái, akikből volt elég, és akiket ő aranyoskáinak nevezett, eladták Irma Töölö városrészben lévő lakását, és bedugták egy kétszobás apartmanba az Alkonypagony Idősek Otthonába anélkül, hogy vele ezt megbeszélték volna. Irma érdekében, mondták az aranyoskái, mert az otthonban biztonságban van, nekik pedig ügyes-bajos dolgaik mellett nem kell még amiatt is aggódniuk, hogy Irma nem felejtett-e el felkelni, bevette-e a gyógyszereit, vagy éppen a városban rohangál-e egy szál hálóingben.

– Aztán még be is kamerázták az apartmant, hogy bármikor láthassák a számítógépükön, mit csinálok. Mintha valami lajhár lennék az állatkertben! Minden este odatartom a fenekemet a kamerák elé, mielőtt lefekszem.

A Nagykövet magába görnyedve ült, és mélán bámulta a kártyaasztal megkopott posztóját.

– Neked legalább van egy rokonod, aki veszi a fáradságot, hogy leskelődjön utánad – mondta. – Valaki, akinek megmutathatod a fenekedet.

– Ne aggódj, minket, akiknek senkink sincs, ugyanúgy megfigyelnek itt az Alkonypagonyban – tette hozzá Anna-Liisa vigasztalón. – Az ápolóknak kulcsuk van a szobáinkhoz, bármikor bejöhetnek körbeszaglászni.

– Pontosan! Tegnapelőtt is bejött egy férfi a szobámba reggel hétkor, amikor anyaszült meztelenül hevertem az ágyamon – csattant fel Irma.

– Valóban? – csillant fel a Nagykövet szeme, és megragadta a kártyapaklit, hogy új játékba kezdjen.

– Nyilvánvalóan a végrendeletemet kereste. Halál-la-lál-la-lá.

Siirit mosolyra fakasztotta, ahogy Irma drámaian elmélyített hangján azt ismételgette, hogy halál-la-lál-la-lá. Irmának sok saját szava és elcsépelt kifejezése volt, amelyeket meglehetősen idegesítően tudott szajkózni, de ez kivételesen tetszett Siirinek, főleg akkor, amikor megfelelően időzítette.

Aztán Anna-Liisa ismét az elveszett ezüst kézitükréről kezdett beszélni. Biztosra vette, hogy ellopták, mint ahogy a Nagykövet impozáns faliszőnyegét is, amíg ők a memóriacsoportban, a széktornán vagy a harmonikatrió koncertjén voltak. Siiri nem járt ezekre a programokra, különösen nem a koncertre, pedig azt minden héten megrendezték az otthonban. Ki tudja, miért, mindig csak harmonikakoncertet hoztak az öregeknek. Vajon normális hangszeren már senki nem tudott játszani? Az Alkonypagonyban három zongora is árválkodott kihasználatlanul.

A folyosókon sok más kacat is összegyűlt, amelyeket senki nem vitt el, amikor a lakók meghaltak. A zongorák, a könyvek és a komplett ebédlőgarnitúrák a kutyának sem kellettek, így szétszórták őket az otthon minden pontján, hogy meghittebb hangulatot teremtsenek, pedig egyáltalán nem illettek az Alkonypagony modern épületébe, ahol az alacsony szobákat vékony gipszkarton választotta el egymástól. Vajon kié lehetett ez a mahagóni kártyaasztal is, elárvult öreg bútordarab, amely köré mindennap leültek játszani.

– Jól meg van ez tervezve – jegyezte meg Anna-Liisa. – Amikor kitesznek a folyosóra egy szecessziós asztalt, néhány zongorát és egy hat méter hosszúságú lexikonsort, senki nem gondolja, hogy a lakók vagyonát ellopnák. Pedig pontosan erről van szó.

– Az is rablás, hogy tőlünk is úgy emelik le a pénzt a számlánkról ki tudja, mi mindenre, hogy észre se vesszük – tette hozzá Irma. – Igaz, az én aranyoskáim intézik most a pénzügyeimet, amióta a bankokat a számítógépre helyezték. Átutalás! Na, ez ütés!

– Mit értesz itt ütésen? Az nem egy bridzsterminus? – kérdezte Anna-Liisa ingerülten.

– Ti tudtok bridzselni? – szólt közbe a Nagykövet fellelkesülve.

– Azt akartam mondani, hogy eszembe jutott az a szó, amit kerestem. Átutalásnak hívják ezt a rablást, nem?

Irma nem bízott az emlékezőtehetségében. Amennyiben meglepetésére mégis emlékezett valamire, amelyről azt gondolta, hogy elfelejtette, akkor azt ütésnek nevezte vagy furcsa jelenségnek. „Valami furcsa megérzés azt súgja, hogy a svájci sapkám a tévén van” – szokta mondani, ami végtelenül idegesítette Anna-Liisát.

Irmának azonban igaza volt. Az Alkonypagonyban különféle, ápolással és szolgáltatásokkal foglalkozó cégek anélkül emelték le az öregek számláiról a pénzt, hogy azok bármit is észrevettek volna. Csak a bérleti díj havi ezer euró volt egy kis kétszobás lakás esetében, azonkívül mindenféle szolgáltatási díjakkal és egyéb kiadásokkal is számolni kellett. Az árak teljesen esetlegesek voltak, és azon alapultak, hogy a lakóknak fogalmuk sem volt a pénz értékéről. Sokan még mindig régi márkában gondolkodtak, amely az 1963 előtt használt pénzt jelentette. A hozzátartozók a lelkiismeret-furdalásuk miatt nem mertek csodálkozni az árakon, és elhitették magukkal, hogy minél magasabb az ápolási díj, annál jobbnak kell lennie az ellátásnak.

– Nadráglehúzás tizennégy euró, nadrágfelhúzás tizenhat euró – olvasta Anna-Liisa az Alkonypagony szolgáltatási árjegyzékéből. – Elég szép ára lesz így egy szükségletnek.

– Harminc euró. Jóságos ég, az összesen száznyolcvan új márka! – számolta ki gyorsan Irma.

– A pelenka olcsóbb – vágta rá Siiri, bár fogalma sem volt róla, mennyibe kerül, és hol lehet venni. Spanyolországban minden normál szupermarketben lehet kapni. Az Alkonypagonyban volt néhány hazatelepült, akik annak idején nyugdíjasként a napsütötte Spanyolországba költöztek, majd amikor jöttek a vizelettartási és csípőproblémák meg a hályog, fejvesztve rohantak vissza a biztonságot nyújtó finnországi idősek otthonába. Az új házaspár az A lépcsőházban pont ilyen volt, akik olyan hangos délutáni szexelést rendeztek, hogy a szomszédok kénytelenek voltak panaszt tenni. Meglehetősen spórolósnak tűntek azzal, hogy olcsó szupermarketekben kapható pelenkát is hoztak magukkal. Irma tudta, hogy az erkélyük tele van pelenkás dobozokkal.

– Szörnyen néz ki. Még a muskátlik se férnek oda, el tudjátok képzelni? – csattant fel Irma. A lánya rendelt neki a Központi Idősgondozó Szövetségen keresztül annyi állami pelenkát, hogy élete végéig elég lenne, ám Irma visszaküldte az összeset, mert nem tudta hol tárolni. Az erkélyen inkább virágokat tartott.

– Ha jól emlékszem, Margit a hölgy neve, nem? A férje meg Eino. Eino és Margit? Nektek mit súg az ösztönötök?

A többiek nem tudták eldönteni, mi lehetett az új házaspár neve.

– Miért drágább a nadrág felhúzása, mint a lehúzása? – kérdezte Anna-Liisa, hogy visszaterelje a medrébe a beszélgetést, mintha ő lenne a szóvivő ebben az ötletelésben.

– A szoknya vajon olcsóbb lenne? – tette fel a kérdést a Nagykövet.

– A gravitáció miatt van! – kiáltotta Reino, a nyomdász, aki az ivóvíztartály felől közeledett. A sóvár tekintetű Reino, aki mindig az Alkonypagony legszebbjének nevezte Siirit. Irma állítja, hogy megpróbálta megcsókolni a liftben, de Irma mindenfélét összevissza zagyvál. Reino meglepően gyorsan suhant feléjük a rollátorával. Gyógypapucs és kinyúlt melegítő volt rajta, a nyakában pedig előke lógott, bár nem volt ebédidő.

– Lehet, hogy az öv miatt van – mondta Siiri, és indulásra készülődött. – A gombokat nehezebb begombolni, mint kigombolni, ahogy az övet is nehezebb becsatolni, mint kicsatolni. Már ha rendesen felöltözik az ember.

Összeszedte a retiküljébe a dolgait, a szemüvegét, a zsebkendőt és a tablettákat. Irma hasonlóképpen. Számukra kissé visszataszító volt, hogy a nyomdász olyan ápolatlanul nézett ki, borostás arc, a fogai között ételmaradék, a füle és a szemöldöke, mint valami tüskés bozót.

– Szerintem a nők blúzát és melltartóját könnyebb ki-, mint bekapcsolni. Az is egyfajta vonzóerőtől függ – magyarázta a nyomdász.

– Badarság, Reino – mondta Anna-Liisa hűvösen. – Soha nem kapcsoltál még be egyetlen melltartót sem.

– Itt lenne az ideje. Nem jössz be hozzám? Kicsit liftezünk előtte.

Ez már sok volt Anna-Liisának is. Felháborodott horkantás hallatszott, majd bejelentette, hogy átmegy az auditóriumba meghallgatni a „Változatos táplálkozás az idősek aktivitásának érdekében” című előadást. A Nagykövetnek tetszett az ötlet, és felajánlotta, hogy elkíséri Anna-Liisát. Felemelkedett, udvariasan Anna-Liisa széke mellé tolta a rollátort, és gavalléros mozdulattal odanyújtotta a karját, mintha a táncparketten lenne. Irma rákacsintott Siirire, aztán elindult a Nagykövettel együtt a lift felé.

Reino ott maradt egyedül a kártyaasztalnál, és azon csodálkozott, hogy hova tűnt hirtelen mindenki, és hogy került az előke a nyakába.

– Nővérke! Nővérke! Hahó, kisasszony! Segítsenek!

De hiába kiabált, a nővéreknek nem volt idejük odaszaladni, hogy megnézzék, mi baja lehet egy egészséges embernek. Reino megpróbált saját maga megszabadulni az előkétől, ami nem volt egyszerű. Becsomósodott a nyakánál a kötője, és minél erősebben húzta, annál szorosabb lett a csomó. Felállt, és erővel letépte a nyakából, majd cifra káromkodás közepette a padlóra hajította. Aztán lerogyott a társalgó kanapéjára abban a reményben, hogy hamarosan ott terem előtte Siiri Kettunen vagy valaki más az Alkonypagony királynői közül az ő szórakoztatására, és elaludt.

2

SIIRI LEMENT A FÖLDSZINTI FOLYOSÓRA, hogy megkeresse Pasit, a szociális gondozót, aki általában az irodájában szokott ülni. Szeretett volna Tero haláláról beszélni vele. Pasi és Tero jóban voltak, gyakran látta őket beszélgetni a konyhában. Pasi irodáját azonban zárva találta, az ajtón pedig egy papírlapon az állt, hogy „A szociális gondozó munkáját átmenetileg a főnővér, Virpi Hiukkanen látja el”.

Virpi az ügyvezető igazgató, Sinikka Sundström bizalmasa, bal- és jobbkeze volt, aki odaadóan intézte a ház dolgait, nemcsak az idősek, hanem a dolgozók toborzásával és jóllétével is ő foglalkozott. Virpi Hiukkanen az Alkonypagony megmentője lett, mivel Sundström – annak ellenére, hogy nagyon kedves, jóindulatú és barátságos ember volt – borzasztó gyakorlatiatlanul viselkedett sok mindenben.

Egy ilyen helyzetben ravasznak kell lenni. Ha egyenesen odamenne az igazgatónőhöz kérdezősködni a szakácsfiú haláláról meg a szociális gondozó távollétéről, akkor Sinikka Sundström azt gondolhatná, hogy Siiri őt teszi felelőssé valami miatt. Néha rendkívül nehéznek tűnt vele a tárgyilagos kommunikáció, mivel az egész világ gonoszságát a vállán hordozta, és elsőként magát hibáztatta mindenért. Siirinek ki kellett találnia valami mást Sundström számára.

Visszatért az apartmanjába, megnézett egy részt az Hercule Poirot-ból a tévében, aztán lefeküdt egy kicsit pihenni. Elképzelte, hogy ugyanolyan gyönyörű, harmincas évekbeli házban lakik, mint Poirot Londonban, modern funkcionalista tárgyakkal körülvéve. Már éppen megadta volna magát az édes álomnak, amelyben Poirot a bajuszát pödörgette, rámosolygott barátságos barna szemével, és a kalapjához emelte a kezét, amikor megszólalt a telefonja.

Siirinek fel kellett kelnie, mert a telefon az előszobai kisasztalon hevert. Sokan az ágyuk mellett tartották a készüléket, Siiri azonban megszokta, hogy a telefonasztalka az előszobában volt egy székkel. Ott kényelmesebben lehetett beszélgetni, mint az ágy szélén hintázva. Azonkívül jó kis tornagyakorlat volt felkelni az ágyból. Most azonban nem sikerült fürgén kiugrania, mert ahogy felegyenesedett, meg kellett állnia egy pillanatra, hogy elmúljon a szédülés és a zúgás a fejében. Hagyta csöngeni a telefont.