Náci milliárdosok

Németország leggazdagabb dinasztiáinak
sötét története

David de Jong

részlet

A fordítás alapja:
Nazi Billionaires: The Dark History of Germany’s Wealthiest Dynasties

Copyright © 2022 by David de Jong
Published by special arrangement with HarperCollins Publishers LLC
Fordította: © Csáki Judit, 2022

Szakmailag lektorálta: Dr. Ungváry Krisztián

Szerkesztette: Komor Kata
Borítóterv: Tabák Miklós

A könnyebb azonosíthatóság kedvéért az alábbi városoknak a könyvben a ma ismert elnevezését használtuk. Zárójelben itt jelezzük, mi volt a nevük a náci éra idején. Poznań (Posen), Gdańsk (Danzig), Łódź (Litzmannstadt).

HVG Könyvek, Budapest, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Hungler Tímea

ISBN 978 963 565 284 6

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter
www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Nagyszüleim, Alice és Hans, Hannie és John szeretett emlékének, mert ellenálltak, túléltek és boldogultak,
és a lehető legjobb életet biztosították a családjuknak

Ragadozói a világnak, miután mindent feldúltak, és már nincs számukra föld, most a tengert kutatják; ha gazdag az ellenség, telhetetlenségből, ha szegény, becsvágyból; sem Kelet, sem Nyugat nem lakatta jól őket: egyedüliek a világon, akik a kincseket és a nincstelenséget egyforma szenvedéllyel áhítozzák. Elhurcolni, gyilkolni, rabolni – hazug névvel ezt mondják birodalomnak, és ahol pusztaságot teremtenek, békének.

Tacitus: Iulius Agricola élete

(Borzsák István fordítása)

Tartalom

Térképek

Szereplők

Prológus: A találkozó

Bevezető

I. rész: „Teljesen átlagos”

II. rész: „A nemzetiszocialista vadászat hamarosan véget ér”

III. rész: „A gyerekekből immár férfiak lettek”

IV. rész: „Te tovább élsz”

v. rész: Kilenc nulla

VI. rész: Az elszámolás

Epilógus: A múzeum

Függelék: Családfák

Köszönetnyilvánítás

A forrásokról

Jegyzetek

Rövidítések

Képjogok

Név- és tárgymutató

Szereplők

A Quandtok

Günther Quandt: a családfő, gyáriparos

Horst Pavel: Günther jobbkeze

Toni Quandt: Günther első felesége, Herbert anyja

Magda Goebbels: Günther második felesége, Harald anyja

Ello Quandt: Günther sógornője, Magda legjobb barátnője, Harald keresztanyja

Harald Quandt: Magda és Günther egyetlen fia

Gabriele Quandt: Harald lánya

Herbert Quandt: Günther legidősebb fia, a BMW megmentője

Susanne Klatten: Herbert legkisebb lánya, a BMW örököse

Stefan Quandt: Herbert legkisebb fia, a BMW örököse

A Flickek

Friedrich Flick: a családfő, gyáriparos

Otto Steinbrinck: Friedrich jobbkeze

Otto-Ernst Flick: Friedrich legidősebb fia

Muck, Mick és Dagmar Flick: Otto-Ernst gyerekei

Friedrich Karl Flick: Friedrich legfiatalabb fia

Eberhard von Brauchitsch: Friedrich Karl legjobb barátja

Ingrid Flick: Friedrich Karl özvegye

A von Finckek

Id. August von Finck: a családfő, privátbankár

Kurt Schmitt: az Allianz vezérigazgatója, a birodalmi gazdasági kapcsolatok minisztere

Ifj. August „Gustl” von Finck: befektető

Ernst Knut Stahl: Gustl jobbkeze

A Porsche–Piëchek

Ferdinand Porsche: családfő, a Volkswagen és a Porsche megalkotója

Anton Piëch: Ferdinand veje, Louise férje

Ferry Porsche: Ferdinand egyetlen fia, SS-tiszt

Louise Piëch: Ferdinand lánya, Anton felesége

Az Oetkerek

Richard Kaselowsky: a családfő, a Dr. Oetker vezérigazgatója

Rudolf-August Oetker: Kaselowsky nevelt fia, a Waffen-SS tisztje

Rudolf von Ribbentrop: Rudolf-August legjobb barátja, a Waffen-SS tisztje

Adolf Hitler: a Führer.

A legmagasabb rangú nácik

Joseph Goebbels: náci propagandaminiszter, Magda férje, Harald nevelőapja

Hermann Göring: Reichsmarschall (birodalmi marsall), a náci gazdaság fő döntéshozója

Heinrich Himmler: Reichsführer-SS (SS-birodalmivezető), a holokauszt fő szervezője

Hjalmar Schacht: a Reichsbank elnöke és birodalmi gazdasági miniszter

Walther Funk: birodalmi gazdasági miniszter és a Reichsbank elnöke

Otto Wagener: Hitler gazdasági tanácsadója

Wilhelm Keppler: Hitler gazdasági tanácsadója, Kranefuss nagybátyja

Fritz Kranefuss: Himmler Baráti Körének megszervezője, Keppler unokaöccse

Az üldözöttek

Adolf Rosenberger: a Porsche társalapítója

Johanna és Fritz Heine: Johanna üzletasszony, Fritz sebész

Hahn család: üzletemberek

Julius és Ignaz Petschek örökösei: üzletemberek

Willy Dreyfus: privátbankár

Louis von Rotschild: privátbankár

Az amerikaiak

Telford Taylor: a nürnbergi Nemzetközi Katonai Törvényszék főügyésze

John J. McCloy: a megszállt Németország amerikai főbiztosa

A Reimann família

Albert Reimann: családfő, a Joh. A. Benckiser (JAB) vegyigyár vezérigazgatója

Peter Harf: a JAB elnöke, a család bizalmasa

Wolfgang Reimann: Albert legidősebb fia

Prológus: A találkozó

És ott álltak, szenvtelenül, mint huszonnégy számológép, a Pokol kapujában.1

Éric Vuillard: The Order of the Day

A meghívás négy napja érkezett távirat formájában, és nem hagyott kétségeket. A főváros küldte. 1933. február 20-án, hétfő délután 6-kor a náci Németország nagyjából két tucat leggazdagabb és legnagyobb befolyással bíró üzletembere megérkezett – gyalog vagy sofőr vezette autón – egy találkozóra Berlin kormányzati és üzleti negyedének központjába, a Reichstag elnökének, Hermann Göringnek a hivatali rezidenciájára.2 A résztvevők közt volt Günther Quandt textilgyárosból lett fegyver- és akkumulátor-iparmágnás; Friedrich Flick acélmágnás; báró August von Finck bajor pénzügyi mogul; Kurt Schmitt, az Allianz biztosítási óriáscég vezérigazgatója; az IG Farben és a Wintershall kálium-karbonát-ipari óriáscég vezetői; és Gustav Krupp von Bohlen und Halbach, aki házasság révén lett a Krupp acélbirodalom elnöke.

Három hónappal e találkozó előtt ragadta magához a hatalmat Adolf Hitler Németországban, amikor is egy háttéralkut követően Paul von Hindenburg kinevezte kancellárnak. És most a náci párt vezetője feltehetően „el akarta magyarázni politikáját” az iparmágnások, bankárok, vezetők és örököseik csoportjának.3 Az üzletemberek abban reménykedtek, hogy megnyugtatják őket az új német kormány várható gazdasági irányvonalával kapcsolatban. Nem így lett. Hitlernek megvoltak a tervei a találkozót – és az országot illetően is.

Az üzletemberek pontosan érkeztek Göring fejedelmi, homokvörös rezidenciájára a berlini Spree déli partjára, a Reichstag szomszédságába. De megváratták őket – amihez a türelmetlen mogulok nem voltak hozzászokva, és nem is tetszett nekik. Göring, a házigazda késett, és csak a tervezett kezdés után 15 perccel köszöntötte őket. Mögötte Walther Funk jött, Hitler kormányának köpcös, kopaszodó sajtófőnöke.4 Az új kancellár még később érkezett. Hitlert Otto Wagener, a gazdasági főtanácsadója kísérte. A ceremóniamester Hjalmar Schacht volt, a Reichsbank egykori elnöke. (Funk, Schacht, Göring és az Allianz vezérigazgatója, Schmitt, Hitler négy leendő gazdasági minisztere tartózkodott együtt a szobában.) A találkozó a tisztviselők többéves kemény munkájának csúcspontja volt – évek óta ápolgatták a kapcsolatokat a mágnásokkal, lelkesítették őket Hitler ügyéért.

Hitler, miután kezet rázott az üzletemberekkel, belevágott egy zavaros, kilencvenperces beszédbe, szünet és jegyzetek nélkül. De ahelyett, hogy az ígért irányvonalról beszélt volna, átfogó elemzést adott a konkrét politikai pillanatról. 1918 katasztrofális fordulópont volt a német történelemben: a Német Birodalom vereségével az I. világháborúban és az orosz kommunista forradalommal. Hitler úgy látta, eljött az idő a jobb- és baloldal közti végzetes harc lezárásának.5

Azáltal, hogy a mogulok támogatták a Führerré emelését – érvelt –, valójában magukat, a saját cégüket és vagyonukat támogatták. „Magánvállalkozást nem lehet a demokrácia korában fenntartani” – mondta a 43 éves kancellár.6 „Ez csak akkor képzelhető el, ha az embereknek a tekintélyről és a személyiségről szilárd elképzeléseik vannak. Minden pozitív, jó és értékes dolog, amit a világban a gazdaság és a kultúra területén elértek, kizárólag jelentős személyiségeknek tulajdonítható.” Hitler nem beszélt a szakszervezetek betiltásáról, a fegyverkezésről, háborúról, sem a zsidók kiszorításáról a német életből. De engedett némi bepillantást a jövőbe: „Először teljes hatalomra kell szert tennünk, ha szét akarjuk zúzni a másik oldalt.”7

A beszéde vége felé Hitler vázolta, hogyan következik be mindez. 1933. március 5-én, mindössze két hét múlva a német nép nemzeti választáson az ország jövőjéről szavaz – ez lesz „az utolsó választás” Hitler szerint.8 Így vagy úgy, de a demokrácia megbukik. Németország új kancellárja teljesen fel akarta számolni, diktatúrát építve a helyére. „Függetlenül az eredménytől – figyelmeztetett –, nem lesz meghátrálás… Csak két lehetőség van, vagy alkotmányos alapon visszaszorítani az ellenséget…, vagy más eszközökkel harcolni ellenük, ami nagyobb áldozatot követelhet.” Ha a két hét múlva bekövetkező választás nem adja meg Hitler pártjának a kívánt felhatalmazást, polgárháború lesz a jobb- és baloldal között. „Remélem, a német nép fölismeri, hogy ütött az óra” – folytatta költőien. „Ez meg fogja határozni az elkövetkező tíz, de talán száz évet is.”

A fegyver- és acélmágnás Gustav Krupp első volt az egyenlők közt az üzletemberek gyülekezetében. A 62 éves férfit a Német Birodalmi Iparszövetség (Reichsstand der Deutschen Industrie) elnökeként a többiek szószólónak jelölték, így részletes feljegyzéssel készült a gazdaságpolitikáról szervezett megbeszélésre. Ez volt az első alkalom, hogy Hitlerrel személyesen találkozott. De tekintettel arra, hogy a kancellár csak Németország demokráciájának megsemmisítésére szólított fel, Krupp úgy gondolta, nem érdemes előhozakodnia unalmas gazdasági adatokkal. Ehelyett az összegyűltek nevében alázatosan megköszönte Hitlernek, hogy „ilyen tiszta képet vázolt fel a koncepciójáról és eszméiről”.9 Krupp semmitmondó általános megjegyzésekbe csomagolta, hogy Németország politikai problémáira gyors megoldás kell, és hogy mindannyian osztják Hitler véleményét egy erős állam szükségességéről, valamint arról, hogy „a gazdaság és az üzlet fejlődjék és virágozzék”.

Miután meghallgatta Krupp megjegyzéseit, az osztrák születésű kancellár nem válaszolt az egybegyűltek kérdéseire, és nem árulta el, mi volt a találkozó valódi célja. A házigazdára, Göringre hagyta, hogy elárulja a lényeget. Hitler távozott.

Göring először biztosította az iparmágnásokat és bankvezéreket, hogy „a politikai rendteremtés révén a hazai gazdaság is megnyugszik”, és „nem lesz itt semmiféle gazdasági kísérletezgetés”.10 Ez a stabilitás üdvözlendő ígéretének hangzott. „Mindazonáltal – tette hozzá –, ahhoz, hogy ez biztosan így is legyen, Hitler új koalíciójának győznie kell a közelgő választáson.” Végül a Reichstag elnöke a lényegre tért: a náci pártnak pénzre van szüksége a választási kampányhoz. És mivel az adófizetők pénze és az állami források politikai célra nem használhatók, „az egyéb szereplőknek – akik ebben a politikai csatározásban nem vesznek részt – legalább a most szükséges anyagi áldozatokat meg kell hozniuk”.

Göring kijelentése visszhangozta Hitlerét: az iparmágnásoktól megkívánt anyagi áldozat több mint indokolt, tekintve, hogy a március 5-i választás bizonyosan „az utolsó lesz az elkövetkező tíz, de valószínűleg száz évben”.11 Göring ezzel elhagyta a termet, döbbent társaságot és elég töprengenivalót hagyva maga után.

Ekkor a bajszos közgazdász, Hjalmar Schacht ragadta magához a szót. Az előző két szónoktól eltérően ő rögtön az üzletre tért, 3 millió birodalmi márka (ma körülbelül 20 millió dollár) indulótőkével egy választási kampányalap létrehozását javasolta a náci párt és nemzeti koalíciós partnere, a Német Nemzeti Néppárt javára, amelynek még mindig irányítania kellett az országot.12 De már nem sokáig.

Az összeget ott helyben szétosztották a jelenlévők közt. Egymilliót fizetett a Ruhr-vidéki szén- és vasipar, és 500-500 ezret a kálium-karbonát-bányászat és a vegyipar. A maradék egymilliót felosztják a barnaszén, az autógyártás, a mechanikai és elektrotechnikai vállalkozások közt. A résztvevők egyetértettek abban, hogy a pénz 75 százaléka a náci pártnak megy. A maradék egynegyed pedig a koalíciós partnernek. Végül Schacht kimondta az aznap esti legrövidebb és legdrágább mondatot: „És most, uraim, fáradjanak a pénztárhoz!”13

Hitler meghívása, amely a gazdaságpolitikai helyzet megvitatására irányult, valójában csak ürügy volt, hogy a pártkasszát megtömhessék a választási kampányhoz szükséges milliókkal. Azt ugyanis Hitler és Göring a baljóslatú beszédükből nagyvonalúan kifelejtették, hogy a náci pártnak igen rossz az anyagi helyzete. Több mint 12 millió birodalmi márkányi hitelt nyögtek, és alig volt némi készpénzük arra, hogy végigvigyenek egy nemzeti választási kampányt.14 De a probléma gyorsan megoldódott. A találkozó utáni napokban és hetekben a jelen lévő üzletemberek közül sokan utaltak hatalmas összegeket a cégeiken, gyáraikon keresztül egy letéti számlára, amelyet Schacht nyitott a berlini Delbrück Schickler privátbankban. A mágnásoknak csöppnyi aggályuk sem volt, hogy jókora összegeket fizessenek a demokrácia elpusztítására. A legnagyobb adomány a náciknak a bányaipari szövetségtől (600 ezer birodalmi márka) és az IG Farbentől (400 ezer birodalmi márka) érkezett.15

A találkozó utáni napon, 1933. február 21-én a 35 éves Joseph Goebbels, aki mint a főváros Gauleitere (körzeti vezetője) a náci propagandagépezetet irányította Berlinből, ezt írta a naplójába: „Göring hozta az örömhírt, hogy 3 millió már van a kampányra.16 Nagy dolog! Azonnal riadóztatom az egész propagandaosztályt. És egy óra múlva dübörög is a gépezet. Most beindítjuk a választási kampányt… Ma élvezet a munka. A pénz itt van.” Goebbels ezt a naplóbejegyzést a berlini parancsnokságon uralkodó rossz hangulat ábrázolásával kezdte, amit a pénzhiány okozott. Micsoda fordulat röpke 24 óra alatt!

Jegyzetek

Prológus: A találkozó

1 Vuillard, Éric: The Order of the Day. London, Picador, 2018, 17.

2 A résztvevők két és nem teljes listája: Stegmann, Dirk: „Zum Verhältnis von Grossindustrie und Nationalsozialismus 1930–1933”, Archiv für Sozialgeschichte 13, 1973, 478, 481.; Turner, Henry Ashby Jr.: German Big Business and the Rise of Hitler. New York, Oxford University Press, 1985, 468. n81

3 A háborús bűnösök pere a nürnbergi Katonai Törvényszékek előtt a továbbiakban: NMT és a kötetszám; NMT, VII. kötet; „The IG Farben Case”, Washington D. C.: U. S. Government Printing Office, 1953, 557.; Loc.gov.

4 Stegmann, Dirk: „Verhältnis”, 478.

5 NMT, VII. kötet, 557–60.

6 NMT, VII. kötet, 558.

7 NMT, VII. kötet, 560.

8 NMT, VII. kötet, 561.

9 NMT, VII. kötet, 562.

10 NMT, VII. kötet, 561–62.

11 NMT, VII. kötet, 562.

12 Stegmann, Dirk: „Verhältnis”, 480.

13 Idézi Lochner, Louis: Tycoons and Tyrant. Henry Regnery, Chicago, 1954, 146–47.

14 Ogger, Günter: Friedrich der Grosse. Bern, Scherz, 1971, 132.

15 NMT, VII. kötet, 567–68.

16 Fröhlich, Elke (szerk.): Die Tagebücher von Joseph Goebbels. München, De Gruyter Saur, 1993–2008, 1933. február 21. (a továbbiakban: T. G. és a dátum).

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License