Hasze Szeisú

A fiú és a kutya

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. fejezet  A férfi és a kutya

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

2. fejezet  A tolvaj és a kutya

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

3. fejezet  A házaspár és a kutya

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

4. fejezet  Az örömlány és a kutya

1.

2.

3.

4.

5.

5. fejezet  Az öregember és a kutya

1.

2.

3.

4.

5.

6. fejezet  A fiú és a kutya

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Impresszum

1. fejezet

A férfi
és a kutya

1.

Kazumasza egy kutyát talált a parkoló végében. Nyakörvet viselt, de póránem volt rajta. Talán a gazdáját várta, hogy az befejezze a vásárlást. Okos pofája volt, de nagyon le volt fogyva.

– Talán a gazdája a katasztrófa áldozata lett – gondolta Nakagaki Kazumasza, miközben leparkolt az autójával.

Fél év telt el a földrengés, a szökőár és a nukleáris olvadás hármas katasztrófája óta. Az otthontalanná vált emberek még mindig evakuációs óvóhelyeken éltek. Kazumasza úgy tudta, hogy néhányan az autójukban aludtak, mert a háziállatokat nem engedték be az óvóhelyekre.

Kazumasza bement a boltba, és kávét, péksüteményt és cigarettát vett. Kiszolgálta magát a kávéautomatánál, majd kiment, és rágyújtott egy cigarettára a hamutál közelében. Kinyitotta a péksütemény csomagolását, és a cigaretta slukkjai között elrágcsálta. A kutya még mindig ott volt, és Kazumaszát bámulta.

– Jut eszembe… – mondta Kazumasza, és oldalra billentette a fejét. Nem látott senki mást az üzletben, ráadásul az övé volt az egyetlen autó a parkolóban.

– A gazdád a mosdóban van? – szólította meg a kutyát, mire az válaszul közelebb húzódott. Úgy nézett ki, mint egy németjuhász, de valamivel kisebb; hosszú orra és füle volt. Valami németjuhász-keverék lehetett. A kutya odajött Kazumaszához, és megállt előtte. Felfelé bökött az orrával, és beleszagolt a levegőbe. Nyilvánvalóan nem érdekelte a cigaretta.

– Ez érdekelne? – kérdezte Kazumasza, majd meglengette a péksüteményt a kutya feje fölött, mire az állat szájából kicsorgott a nyál.

– Éhes vagy, haver?

Letört egy darabot a péksüteményből, a tenyerére tette, és a kutya szája elé tartotta a kezét. Az állat megszaglászta a kenyeret, mielőtt komótosan megette volna.

– Szóval ez a baj. Farkaséhes vagy. Várj egy picit!

Kazumasza elnyomta a cigarettáját, a kávéspoharat a hamutartóállványra tette, és a maradék péksütit egy az egyben a szájába tömte. A boltban vett egy kutyacsemegét, amire az volt ráírva, hogy szárított csirkemell. Kintről a kutya szemével követte a férfi minden mozdulatát az ablakon keresztül.

– Ki a gazdája ennek a kutyának? – kérdezte Kazumasza a pénztárost, aki kinézett az ablakon, majd nyomban visszatért az érdektelen arckifejezése.

– Nem tudom. Egész reggel ott volt. Azon gondolkodom, hogy felhívom az állatmenhelyet.

– Ó, értem!

Kazumasza átvette a csemegét, és visszament a hamutartóhoz. A kutya szelíden csóválta a farkát.

– Nesze, burkold csak be! – mondta, majd feltépte a csomagot, és egy rúd szárított húst nyújtott az állatnak. Az eb egy szempillantás alatt felfalta, így aztán odakínált neki még egy darabot. És még egyet. Végül az utolsó darabot. A kutya alig öt perc alatt megette az összeset.

– Nagyon éhes lehettél, haver.

Kazumasza kinyújtotta a kezét, hogy megsimogassa a kutya fejét. Az állat nem félt tőle, de nem is simult bele a férfi kezébe, csak nézte őt.

– Mutasd csak ezt! – mondta, majd megvizsgálta a kutya nyakörvét. Bőrből volt, rajta egy gravírozott bilétával. – Tamon? Ez a neved? Elég szokatlan.

Arra számított, hogy a bilétán rajta lesz a gazdi címe vagy telefonszáma, de csak a kutya neve volt rajta. Kazumasza rágyújtott egy újabb cigarettára, és belekortyolt a kávéjába. A kutya – Tamon – mellette maradt. Nem könyörgött ételért, nem kérte, hogy simogassa meg, hanem egyszerűen csak ott volt Kazumasza mellett. Mintha a kutya azt gondolta volna, hogy ez a legudvariasabb dolog, amit a kutyacsemegéért cserébe tehet.

– Lassan mennem kell – közölte a férfi Tamonnal, miután elszívta a cigarettáját. Munkaidőben volt, és csak azért állt meg a kisboltban, mert valami harapnivalóra vágyott. A katasztrófák után csődbe ment a tenger gyümölcseit feldolgozó üzem, ahol Kazumasza dolgozott, így egy ideig a saját összekuporgatott pénzéből élt, amíg meg nem kapta ezt az állást. Nem engedhette meg magának, hogy kirúgják.

Kazumasza beszállt az autójába, és beletette a kávéját a pohártartóba. Beindította a motort, és hátramenetbe kapcsolt. Tamon nem mozdult a hamutartó mellől, csak bámulta őt. Kazumasza fejében visszhangzott a pénztáros hangja: Azon gondolkodom, hogy felhívom az állatmenhelyet…

Mi lesz vele, ha beviszik a menhelyre? Amint ez a gondolat megfordult Kazumasza fejében, máris előrehajolt, és kinyitotta az utasoldali ajtót.

– Ugorj be! – mondta. Tamon odarohant, és felugrott az első ülésre. – Maradj nyugton! És ne pisilj be a kocsiba!

Tamon lefeküdt az ülésre olyan arckifejezéssel, mintha egész életében ott ült volna.

– Hé, mit keres itt egy kutya? – kérdezte Numagucsi, és rosszindulatúan nézett az anyósülésre, miközben a pénzt számolta. Tamon Kazumaszára nézett.

– Ő az új kutyám – válaszolta Kazumasza.

– Nem tudtam, hogy van elég pénzed egy kutyára – mondta Numagucsi, és visszatette a pénzt a borítékba, majd a szájába dugott egy cigarettát. Kazumasza azonnal felajánlotta az öngyújtóját.

Numagucsi Kazumasza fölött járt a középiskolában. Mindig is rosszfiú hírében állt. Az iskola befejezése után Szendai város alvilágában sodródott ide-oda, anélkül hogy valaha is rendes munkát keresett volna. Bár hivatalosan nem vették fel egyetlen jakuza-bandába sem, úgy viselkedett, mintha tag lenne. Jelenlegi munkája a lopott áruk továbbértékesítése volt. Amikor Kazumasza megtakarításai már majdnem elfogytak, kétségbeesve fordult Numagucsihoz, aki munkát adott neki kézbesítőként.

– Igen, hát… ez bonyolult – hárította el Kazumasza. Ha elszólta volna magát, hogy a kutyát kézbesítés közben vette fel, akkor biztos, hogy ököllel csapna az arcába.

– Végül is még csak fél év telt el. Biztosan vannak olyanok, akik még mindig nem tudnak a kutyájukról gondoskodni – tűnődött Numagucsi, és miközben kifújta a cigarettafüstöt, gondolkodva oldalra fordította a fejét. A Szendai Repülőtérhez közeli raktárnegyed egyik csücskében voltak. Kelet felé a Csendes-óceánra lehetett látni. A katasztrófák előtt a terület mindenféle épületrengeteggel volt tele, de a cunami egytől egyig elmosta őket.

– Ez a hely már jobb, mint fél évvel ezelőtt volt, de még messze nem olyan, mint korábban.

A helyieknek sikerült kijavítaniuk a megsüllyedt, megdőlt és törmelékkel borított utakat, de egyébként nem sok előrelépés történt az újjáépítésben. Ezt a raktárat is egy szállítmányozási vállalattól bérelte Numagucsi. Elmondása szerint a cég nagy bajban volt, ezért elment hozzájuk, és kialkudta, hogy olcsón bérelhesse.

– Próbáld meg kiképezni, hogy ugasson, ha közelednek a zsernyákok – mondta Numagucsi.

– Nem tudom, lehetséges-e...

– Persze hogy az. A kutyák állítólag elég okosak.

– Oké, megpróbálom.

– Igen, tedd azt! És hé, kérnék még valamit!

– Mit?

– Nem próbálnál ki valamit, amivel többet kereshetsz? Régebben gokartoztál a SUGO autóverseny-pályán, ugye?

– Csak sráckoromban – válaszolta Kazumasza. Valóban, egészen tizenöt éves koráig minden hétvégén kiment a pályára és gokartba szállt. Akkoriban arról álmodozott, hogy egyszer F1-es pilóta lesz. De aztán rájött, hogy nem eléggé tehetséges, így feladta. Ez a középiskola utolsó éveiben volt. Azóta nem is ült gokartban.

– Hát, ez nem olyan, mint a biciklizés? Ha egyszer megtanultad, nem felejtheted el. Múltkor Szuzuki teljesen odavolt, amikor melletted ült az anyósülésen. Emlékszel, hogy te vezettél?

– Igen.

Szuzuki olyan volt Numagucsi számára, mint egy fogadott testvér. Két héttel korábban Kazumasza vitte őt a raktárból a Szendai állomásra.

– Azt mondta, hogy a gyorsulásod és a kanyarodásod olyan egyenletes volt, mintha egy Rolls-Royce-ban ültetek volna egy régi tragacs helyett.

Kazumasza megvakarta a fejét. Nem tudta, mit mondhatna erre.

– Az biztos, hogy tudsz vezetni, és nem csak gokartot.

– Talán... jobban vezetek az átlagosnál…

– Pontosan. Mit szólnál, ha kicsit kölcsönvenném ezt a tudásod?

– Ezt hogy érted?

Numagucsi elpöccintette a leégett cigarettavéget.

– Szóval megkértek, hogy segítsek néhány külföldinek, egy tolvajbandának. Inkább megbízás, mondhatni. Nem mondhatok nemet.

– Hogy egy tolvajbanda?

– Idióta! Halkabban!

Kazumasza befogta a száját, miután kapott egyet a fejére.

– A te feladatod az lenne, hogy elhozd őket egy rablás helyszínéről egészen a rejtekhelyükig.

Kazumasza megnyalta az ajkát. Lopott árut szállítani egy dolog volt – ha kellett, hivatkozhatott arra, hogy ő nem tudta, hogy lenyúlták –, de olyan tolvajokat furikázni, akik épp most követtek el bűncselekményt, már más tészta. Ha elkapják, bűntársként kezelik.

– Tejelni fog – mondta Numagucsi, és összedörzsölte a jobb mutató- és hüvelykujját. Kazumasza előtt megjelent az anyja és a nővére arca.

– Átgondolhatom még?

– Oké, de ne sokáig. Még ezen a héten adj választ!

– Értettem.

Kazumasza tekintete Numagucsiról az autóra siklott. Látta, hogy Tamon mozdulatlanul ül, mint egy szobor, és őt bámulja.

2.

Kazumasza a háztartási boltban vásárolt kutyaeledelből töltött egy keveset egy rámenes tálba, és Tamon elé tette. A kutya hangosan lakmározni kezdett belőle.

– Te tényleg éhes lehettél. Gebe is vagy.

Kazumasza törökülésben ült a tatamin, a hagyományos japán gyékényszőnyegen, és cigarettázott, miközben nézte, ahogy Tamon eszik. A kocsiban minden lámpánál, amikor megálltak, megsimogatta a kutyát, aki az anyósülésen ült. A bunda alatt érezhetően soványnak tűnt. A bordái kiálltak, a teste tele volt hegekkel.

– Honnan a pokolból jöttél, kishaver?

Tamon eközben befejezte az étkezést, megnyalta a száját, és leült a tatamira.

– Gyere ide! – mondta a férfi, és intett a kezével. Tamon közelebb lépett, elégedetten összeszűkült a szeme, amikor Kazumasza megsimogatta a fejét és  a mellkasát. Még sosem volt kutyája, és nem is akart, de arra gondolt, hogy ez nem is rossz dolog. Ekkor megcsörrent a férfi mobilja. A nővére, Majumi hívta.

– Mi a helyzet? – szólt bele a telefonba a férfi.

– Semmi különös, csak kíváncsi voltam, mit csinálsz.

Azonnal tudta, hogy Majumi hazudik. Valószínűleg kimerült volt az anyjuk ápolása miatt, és azért hívta, hogy kicsit kipanaszkodja magát. Mégis, amint meghallotta Kazumasza hangját, meggondolta magát.

– Történt valami anyával?

– Nem, semmi különös, de... – mondta Majumi, a hangja elakadt, és egy sóhajban végződött.

Tavaly tavasszal az anyjukon a korai demencia jeleit diagnosztizálták. Egy ideig a tünetek viszonylag enyhék voltak, de súlyosbodtak, amikor a katasztrófák után a vészhelyzeti evakuációs menedékhelyen élt. A megszokott otthoni környezet elhagyása és a rengeteg emberrel való közösségi élet túl sok stresszt jelentett neki. Két hónapba telt, mire a házát kitakarították, rendbe hozták, és újra lakhatóvá tették.

Majuminak korábban volt egy lakása a városban, de a cunami után feladta, hogy visszaköltözzön a kitakarított, felújított családi házba, mivel nem bírta tovább nézni az anyjuk egyre hanyatló állapotát. De ez állandó lelki megterhelést jelentett, így Majumi egyre soványabbá és kimerültebbé vált. A nővére még csak a harmincas éveiben járt – élete virágkorában –, de gyakran annyira nyúzott volt, mintha negyvenes lenne.

– Sajnálom, Majumi! Ha nem lennék olyan haszontalan, segíthetnék, hogy pénzügyileg kicsit könnyebb legyen neked.

– Ilyen időket élünk. Ne vedd a szívedre!

–  Igen, de... Ó, egyébként, találtam egy kutyát.

– Egy kutyát?

– Igen. Azt hiszem, a földrengés alatt szakadhatott el a gazdájától. De jól viselkedik, és okos, úgyhogy megtartom. Legközelebb, ha átjövök, magammal hozom. A kutyákat állítólag terápiára is használják, jó hatással vannak a beteg és idős, demens emberekre. Azt mondják, a kutyák simogatása megnyugtatja őket.

– Igen, ezt én is hallottam. Hozd el ide, Anya nagyon örülne neki. Mindig is akart egy kutyát.

– Anya akart kutyát?

– Igen. A családjának volt egy, amikor még gyerek volt. De Apa nem szerette az állatokat, ezért soha nem engedte.

– Erről most hallok először.

– Ez még a születésed előtt történt. Anya csalódott volt, de nem sokkal később megtudta, hogy a pocakjában vagy, és megfeledkezett a kutyatémáról.

– Aha.

– Hogy hívják a kutyát?

– Tamon – felelte Kazumasza. Örült, hogy a beszélgetés közben Majumi hangjába érezhetően visszatért egy kis élet.

– Miféle név ez? Fura egy név.

– Ez áll a nyakörvén lévő bilétán. Szerintem Tamonten után kapta a nevét. Tudod, az őrző istenség után.

– Mindegy. Mindenesetre hozd el, amint tudod! Hónapok óta nem láttam anyát mosolyogni.

– Rendben, úgy lesz.

– Úgy örülök, hogy felhívtalak. Már jobban vagyok, régóta nem éreztem magam így. Jó dolog a család! – mondta Majumi, mielőtt letette volna a telefont.

Tamon állkapcsát Kazumasza combjára támasztva aludt. Úgy tűnt, megbízik a férfiben, hiszen az állat arca nyugodt volt álmában, háta ritmikusan emelkedett és süllyedt. Óvatosan, hogy ne ébressze fel, Kazumasza Tamon hátára tette a kezét. A melegség végigvándorolt a karján, és bekúszott a szívébe.

3.

Kazumasza az interneten böngészett, hátha talál valamit Tamonról. Minden kulcsszót kipróbált, ami csak eszébe jutott: Tamon, kutya, kan, németjuhász, keverékkutya, eltűntek, katasztrófák... De egyetlen találat sem volt. Úgy tűnik, senki sem kereste Tamont. A gazdája talán olyan súlyosan megszenvedte a katasztrófákat, hogy nem volt képes gondoskodni a kutyáról, vagy az is lehet, hogy a gazdi sajnos meghalt. Mindenesetre ez megnyugtatta Kazumaszát, mivel így nyugodtan megtarthatta őt.

Kazumasza beültette Tamont a kocsiba, és elindultak az édesanyjához. Még csak tegnap beszélt Majumival, de úgy gondolta, minél hamarabb, annál jobb.

A családi ház egy szabadon álló épület volt a Natori folyótól délre fekvő lakónegyedben. Kazumasza apja nem sokkal Majumi születése után vett fel kölcsönt a ház megvásárlására, és halála után az életbiztosításának maradékából fizették ki. Kazumasza és Majumi már tervezgették, hogy eladják, ha az anyjuk demenciája annyira súlyosbodik, hogy otthonba kell adni, de elhalasztották az ötletet a katasztrófák miatt.

A ház egy keskeny telken állt – az udvar csak egy virágágyásnak és egy parkolóhelynek volt elegendő. Kazumasza leparkolta a kocsiját Majumi kis autója előtt. Kissé kilógott az útra, de a szomszédok emiatt még soha nem panaszkodtak.

– Menjünk, Tamon! Aztán jó legyél!

Kazumasza felcsatolta az újonnan vásárolt pórázt és nyakörvet, és kivezette Tamont a kocsiból.

– Majumi! Elhoztam Tamont! – kiáltotta nővérének, miután kinyitotta a bejárati ajtót.

A válasz egy kis késéssel érkezett:

– Kazumasza? Elhoztad a kutyádat?

– Igen.

Kazumasza megtörölte Tamon lábát egy nedves törülközővel, amit magával hozott, majd belépett a házba. Majumi épp akkor jött ki a fürdőszobából.

– Mosol? – kérdezte Kazumasza, mire a nővére arca kissé komorrá vált.

– Anyának volt egy kis balesete.

Az arckifejezéséből ítélve az eset sajnos egyértelműen több volt, mint egy átnedvesedett fehérnemű.

– Ó, sajnálom… – mondta Kazumasza. Nem tudott egyebet mondani; nagyon hálás volt Majuminak mindenért.

– Már hozzászoktam, hogy takarítok utána… Csak Anya ilyenkor olyan ingerlékennyé válik. Biztosan zavarban van… Ó, szervusz, Tamon!

Majumi lehajolt, és kinyújtotta a kezét Tamon felé. Tamon válaszul megszaglászta a nő ujjbegyeit, majd a nyelve hegyével megnyalta.

– Okosnak tűnik – mondta Majumi, és megsimogatta a kutya fejét.

– Ugye, milyen jó kutya?

– Szelídnek látszik. Biztos vagyok benne, hogy Anyának is szimpatikus lesz. Bevisszük hozzá?

– Aha.

Kazumasza és Tamon követte Majumit végig a folyosón. Az anyjuk földszinti, japán stílusú, napfényes szobája volt a legnagyobb helyiség a házban.

– Anya, itt van Kazumasza. Bemegyünk, jó?

Majumi nem kapott választ, de ettől függetlenül benyitott a szobába, ahol azonnal fertőtlenítőszag csapta meg az orrukat. Kazumasza újra megmarkolta a pórázt, majd belépett a szobába a kutyával együtt.

– Szia, Anya! Hogy érzed magad?

Az anyja az ágyban feküdt, csak a nyakát fordította el, hogy rálásson az ablakon át a virágágyásra.

– Anya? – szólította meg újra Kazumasza, mire az anyja felé fordult.

– Ki maga?

Kazumasza megdöbbenve harapdálta az ajkát. Tudta, hogy az anyja demenciája egyre rosszabb, de ez volt az első alkalom, hogy nem ismerte fel a fiát.

– Anya, miket beszélsz? Kazumasza az, a fiad. – próbálkozott Majumi nevetve, de merev mosolyán látszott, hogy őt is sokként érte.

– Á, Kazumasza! Te jó ég, de megnőttél!

Míg Kazumasza döbbenten állt, nem tudva, mit válaszoljon, Tamon odasétált az anyjához. Orrát az asszony arcához tette, és megszaglászta.

– Nini, itt egy kutya… Te vagy az, Kaito? – kérdezte, majd kinyújtotta a kezét, hogy megsimogassa Tamon mellkasát. – Kaito az, biztos vagyok benne. Hol voltál eddig? – kérdezte az asszony, a hangja úgy csilingelt, mint egy kislányé.

– Kaito? – kérdezte Kazumasza Majumitól.

–  Gőzöm sincs. Talán Anya gyermekkori kutyájának a neve.

– Kaito, Kaito! – ismételte az asszony, miközben Tamont simogatta. Már nemcsak a hangjában, hanem a szívében is ott lakozott az a bizonyos kislány – úgy tűnt, mintha ő maga is visszafiatalodott volna.

– Mióta van ilyen rosszul? – kérdezte Kazumasza, és az anyjára szegezte a tekintetét.

– Az elmúlt két-három hétben. Néha azt sem tudja, ki vagyok.

– El kellett volna mondanod...

– Nem akartam, hogy aggódj… Hidd el, megpróbáltam elmondani, de… – felelte Majumi, és lesütötte a szemét.

– Hé! – szólt az asszony, majd felült az ágyban. – El kell vinnem Kaitót sétálni.

– Jó ötlet. Menjünk mindannyian sétálni! – válaszolt azonnal Kazumasza.

Az anyjuk jókedvűen sétált, miközben Tamon pórázát szorongatta. Kazumasza aggodalmasan követte őket, Majumi merev arckifejezéséből arra következtetett, hogy ő is hasonlóképp aggódik értük. De anyjuk mit sem törődött velük, vidáman viháncolt a kutyával. Folyamatosan beszélt hozzá, néha megállt és lehajolt, hogy megsimogassa Tamont.

– Olyan, mintha Anya újra kislánnyá vált volna – mondta Majumi.

– Igen – értett egyet Kazumasza. Nem visszafiatalodott, hanem inkább mintha valóban gyermek lett volna. Látva az esetlenségét, Kazumasza még inkább aggódni kezdett, mivel nem lehetett tudni, mi lesz az anyja következő lépése.

Tamon nyugalma azonban Kazumaszát is megnyugtatta. A kutya soha nem járt még ezen az úton, de nem félt semmitől; méltóságteljesen sétált az anyjával. Annyira magabiztos volt, hogy Kazumasza arra gondolt, ha történik is valami, majd Tamon megvédi az édesanyját.

– Kazumasza, túl lassan jössz. Gyere már! – mondta az anyja, miközben visszanézett rá, és intett neki. Úgy tűnt, már eszébe jutott, hogy ki Kazumasza.

– Anya, te vagy túl gyors – válaszolt, és sietve utolérte, hogy az anyja mellett haladhasson tovább.

– Kaito olyan okos. Soha nem rángatja a pórázt. És mellettem marad – mondta gyermeki hangon. Már a szóhasználata is egy gyerekre emlékeztette az embert.

– Igen. Kaito tényleg egy okos kutya – válaszolta Kazumasza. Hálásan megveregette Tamon fejét.

– Mindig is okos fiú volt, már kölyökkora óta – folytatta az asszony.

Majuminak igaza volt. Az anyjuk összetévesztette Tamont a gyerekkori kutyájával. Ugyanakkor hiába volt élénk és fiatalos a hangja, ártatlanok a gesztusai, ezek nem azt jelentették, hogy kigyógyult volna a betegségéből.

A Natori folyóhoz értek, és meglátták a folyó mentén húzódó megművelt földeket. Kazumasza édesanyja kilépett az útra, pedig nem volt ott közlekedési lámpa vagy gyalogátkelőhely.

– Vigyázz! – kiáltotta volna Kazumasza, de a torkán akadtak a szavak. Ekkor Tamon megállt, és a megfeszülő pórázzal megállította az anyját is.

– Mi az, Kaito? – tűnődött az asszony hangosan, Tamon felé fordulva, miközben egy teherautó dübörgött el előttük.

– Anya, veszélyes körbenézés nélkül átvágni az utcán! – mondta Majumi sápadtan.

– Nem lehet semmi baj, hiszen Kaito velem van – mondta az asszony, majd vidáman felnevetett. Kazumasza és Majumi egymásra néztek. Száraz szél süvített végig mindenen, az ősz beköszöntére emlékeztetve.