Joshylin Jackson

SOHA, DE SOHA

Fordította

Bakonyi Berta

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Joshilyn Jackson: Never Have I Ever

WILLIAM MORROW
An Imprint of HarperCollinsPublishers

Copyright © Joshilyn Jackson, 2019

All rights reserved.

Hungarian translation © 2021 Bakonyi Berta

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Müller Péter

ISBN 978 963 433 923 6

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Krivánszky Emőke

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Három lánynak a kedvenceim közül,
magasságuk sorrendjében:

Taylor Myersnek

Olivia Browningnak

Tiamat Garbernek

1

A JÁTÉK ROUX ÖTLETE VOLT. Több is, mint ötlet. Kész terv. Ő maga találta ki ezt a pusztító játékot. Alaposan megtöltötte sóval és söréttel, járulékos veszteségekre is számított ugyan, de egyenesen engem célzott meg vele. Azt mondta, ez olyasmi, mint az „én még soha, de soha…”, csakhogy egyetlen változatára sem hasonlított, amit valaha is játszottam. Meglehetősen ártatlanul indult; mindenki bevallotta, mi volt a legrosszabb, amit aznap művelt.

Egyikünk sem hallott még Roux szabályairól, szóval meglehet, hogy aznap este találta ki az egészet, külön nekünk. Nekem. Vagy talán már azelőtt is játszotta és terjesztette, és a játéka már népszerű volt a pizsamapartikon, amikor a „felelsz vagy mersz” újdonsága már megkopott. Csakis iskolás lányok játszhatják biztonságban, gyerekek, akiknek a legsúlyosabb titkuk az, hogy megmutattam a melltartómat a srácnak, aki tetszik, vagy k-nak neveztem a nővéremet.

Nekünk több eszünk is lehetett volna.

Felnőtt nők vagyunk, a legszégyenteljesebb tetteinket tehát gondosan elcsomagoltuk. Anyák, akik ezeket a dobozokat a munka, a jelzáloghitel és a heti menütervek alá süllyesztettük. Az anyáknak jó mélyre kell temetniük az efféle dobozokat.

Roux a kopogtatóval jelezte jöttét, három éles koppintással, noha persze csengőnk is van. Legalább húsz perccel azután, hogy minden szomszéd megérkezett, akit vártunk.

Charlotte rágcsálnivalókkal telepakolva torpant meg a lépcsőn.

– Ez meg ki a csuda lehet? – Máris jó sokan nyüzsögtünk ott. Jelen volt az összes törzsvendég, és még rajtuk kívül is páran.

– Majd én intézem. Menj csak le a szuterénba!

Idegen nőnek nyitottam ajtót, aki lazán ácsorgott a küszöbön, a felkelő, kövér hold mögötte úgy festett, mintha egyenesen a vállára kuporodott volna. Ez a hold lágy, reszkető ezüstfénybe vonta a környéket, emiatt úgy tűnt, mintha az idegen egy víz alatti világból lépkedett volna fel a tornácom tojássárgaszínű fényébe.

A hátát verdeső szögegyenes, hollófekete hajából tudtam, hogy Charlotte zsákutcájának átka, az Airbnb-ház legújabb bérlője az. A roskatag tetejű förmedvényt a férjem, Davis csak a „Sprite-háznak” hívta a hámladozó, zöld-sárga festése miatt. Char szakadatlanul kommentálta a ház folyamatos pusztulását és a benne megszálló átutazókat és turistákat; a legfrissebbet „Cher-hajúnak” keresztelte.

Charlotte azt is mondta, hogy csinos nő, de ennél jóval több volt. Úgy volt szép, mint azok, akiket a tévében látni: szimmetrikus vonások, matt bőr, és az a fajta nyúlánk, karcsú, jógáról árulkodó test, amelytől mindig kényelmetlenül éreztem magam a sajátommal kapcsolatban. Bár kamaszkorom óta nem voltam igazán túlsúlyos, amint megpillantottam, kellemetlenül tudatára ébredtem a derekamon lévő babahájnak, amelytől még nem sikerült megszabadulnom.

Sem táska, sem könyv, sem egy palack bor vagy egy zacskó rágcsálnivaló nem volt nála. Laza, hosszú, mélykék, ezüst virágmintás nyári ruha volt rajta, a kulcscsontján pedig tetovált, parányi madárraj sziluettje szárnyalt.

Mosolygott, én pedig minden balsejtelem nélkül mosolyogtam vissza rá. Nem úgy festett, mint a tulajdon végzetem. Inkább olyan… „menő” volt, ez rá a jó szó.

Fura ilyet gondolni is. Negyvenkét éves voltam, és a „menő” olyan fogalom, amely immár a kamasz mostohalányomra szállt. Mégis ez jutott róla eszembe, és ha éreztem is valamit, inkább némi izgalomfélét, újdonságot. Valami érdekessel találtam szembe magam.

Oliver már szilárdat is evett, és a szoptatós hormonok szedáló ködéből kissé izgatottan bukkantam elő; készen álltam rá, hogy valami megtörje a rutint. A küszöbömön álló töltött fegyverre pillantottam, és én hülye még reméltem is, hogy nem tévesztette el a házszámot. Megszólalt:

– Itt ül össze a könyvklub?

– Igen, ránk találtál! Amy Whey vagyok.

Kezet nyújtottam. Határozott volt a kézfogása, kétszer szorította meg az enyémet, furcsa módon üzletiesen.

– Angelica vagyok, de csak Roux-nak szólítanak.

– Rú? Mint Kanga? – kérdeztem.

– Nem Kanga vagyok, Róbert Gida – kuncogott. Telt, igen halvány ajka volt. Semmi arcpír, semmi rúzs, csak fénylő szeme körül egy kis szemhéjtus. Középen elválasztott, fényes, fekete haja tökéletesen ovális arcot keretezett.

– Ez a vezetéknevem. Francia. Iksszel a végén.

Ismertem a szót. Vajas rántást jelent.

– Esetleg sikerült elolvasnod A vigasság házát? – tártam szélesre előtte az ajtót.

– Persze – felelte Roux, és belépett.

Csaknem nyolc óra volt már. Rendszerint egy órát cseverésztünk, egy órát töltöttünk a könyvvel, és negyed tíz-fél tíz körül mindenki egy kicsit feldobva, egy kicsit okosabban, és a környékbeli többi anyukához egy kicsit jobban kötődve tért haza.

– Te szálltál meg a zöld-sárga házban? – tudakoltam, csak hogy biztos legyek a dolgomban. Charlotte azt mondta, Cher-hajú egyedülálló anyuka, és a fia már elég idős ahhoz, hogy vezessen. Odabent a fényben úgy láttam, a harmincas évei közepén járhat. Rettenetesen fiatal ahhoz, hogy középiskolás gyereke legyen.

– Én vagyok az – felelte.

Az alagsori lépcsőhöz kalauzoltam.

– Örülök, hogy eljöttél. Azt a házat olyan rövid távra szokták csak kivenni, hogy nemigen látjuk a bérlőket a könyvklubban.

– Üzleti ügyben vagyok itt, és még nem tudom, meddig kell maradnom. Meglehet, hogy jó darabig itt leszek. Gondoltam, akár meg is ismerkedhetnék pár emberrel.

Már a lépcsőn jártunk.

– Ó, mivel foglalkozol? – kérdeztem.

Lenézett a lépcsőn, de nem felelt.

– Mi van a… mi is a neve? A szomszédommal?

Charlotte a lépcső aljában állva a kezét tördelte, és vészjelzéseket küldött felém a szemöldökével.

– Charlotte – feleltem. – Nem tudom. Hadd kerítek valakit, hogy bemutasson a többieknek!

– Szükségtelen – vágta rá Roux. Azzal elsuhant mellettem, egyenesen a tömeg közepébe, hogy bemutatkozzon.

Amint hallótávolságon kívül került, Char így szólt hozzám:

– Eljött a Cher-hajú? Na, most már huszonegyen vagyunk, magunkat nem számítva, és nincs elég székünk! Nem lenne szabad székeket cipelnem! – Folyton a füle mögé tűrte a haját. Úgy festett, akár egy ideges, szürke egérke, amint a fülét tisztogatja.

– Roux-nak hívják, és persze hogy nem fogsz terhesen székeket cipelni. Nyugi! – szóltam rá.

Még mindig idegesnek tűnt, mert ő már csak Charlotte. Ráadásul ez az ő könyvklubja volt. Még akkor indította, amikor Ruby mászni kezdett, és ráébredt, hogy a szülés óta egyetlen könyvet sem olvasott. „Mintha a baba felzabálta volna az agyamat!”, panaszolta. „Elfelejtettem olvasni. Arra sem emlékszem, hajat mikor mostam utoljára.”

Úgy is festett, mint aki jó ideje nem mosta meg, de ezt megtartottam magamnak. Inkább vigyáztam a gyerekére, míg szórólapokat tervezett, amelyeket aztán bedobtunk a környék minden postaládájába. Az Agyhalott Anyukák Könyvklubjának keresztelte el, ami szerintem ugyan rémes, de legalább a „zombimamikról” sikerült lebeszélnem. Mint kiderült, a jelesre végzett marketingtanfolyamával bölcsebb volt nálam. A szórólappal és a névvel sikerült a kívánt tömeget megszólítania. Szinte mindenki nagyjából vele egykorú volt, és mindannyiuknak kisbabái, óvodás vagy általános iskolás gyerekei voltak. Én voltam köztük a legidősebb anyuka, a zöménél egy jó évtizeddel öregebb.

Már Oliver születése előtt ott lézengtem a csoport szélén; többségüket a Charlotte-tal folytatott napi, erőteljes sétáink alatt ismertem meg a pletykáiból. Akkoriban középkorú anyákkal dominóztam, akik már maguk mögött tudták a pelenkázást meg a szoptatást. Az a banda kockázott, töményet ivott, és a pubertásról, a fűről, a fogamzásgátlásról és a főiskolai felvételikről folytatott komoly beszélgetéseket. Egy kamasz lány mostohaanyjaként szükségem is volt rájuk. Most azonban jobban illettem ide, és a Floridában ritkaságszámba menő szuterénom, valamint székcipelő izmaim mindig készséggel álltak Char szolgálatára.

– Három széket hozz! Inkább négyet! Vagyis legalább hármat! – felelte Charlotte, majd újra nekiállt összeszámolni a jelen lévő nőket.

Átadtam neki a megvitatandó, kinyomtatott kérdéseket, és felmentem. Ahányszor visszatértem egy-egy újabb székkel az ebédlőből, megnéztem váratlan vendégünket is.

Úgy láttam, Roux jól megvan, jól érzi magát a bőrében, csoportról csoportra vándorol. Aki csak szóba elegyedett vele, mintha kicsit szélesebben mosolygott, mintha kicsit hangosabban nevetett volna. Igyekeztek jó benyomást tenni rá, és nem is hibáztathattam érte őket. Roux olyan érdekesnek tűnt, mint akinek tele az útlevele pecsétekkel, mint aki simán, fejből összedob egy patét, mint aki szexelt már mozgó járműben. Akár épp az idevezető úton.

Pont időben értem le az utolsó székkel, hogy lássam, amint Roux Tate Bonascónak nyújt kezet. Megálltam, hogy megnézhessem magamnak. Nem tehetek róla. Tate sosem nőtt ki abból, hogy középiskolában szép lány volt, és afféle tizedikes menzai zamatot hozott a környék életébe. A hátam mögött pitbullnak hívott; részben a rövid, szőkés hajam és a sportos alkatom miatt, de azért is, mert keresztbe tettem a kis könyvklubos cselszövésének. Amikor kinőttük Charlotte kicsinyke házát, a maga jókora kéglijére hivatkozva akarta átvenni az egészet. „Legalább Charlotte is megszabadul a tervezgetéstől”, édelgett, mintha szívességet tenne neki.

Én azonban fennhangon, mindenki előtt felelősségre vontam, hogy csak azért akarja, mert Char annyit munkálkodott rajta, hogy népszerű és csábító legyen, ráadásul ha Tate-en múlna, mást sem olvasnánk minden áldott hónapban, mint Kardashian-életrajzokat.

Szemétség volt, de ha Char elveszíti a könyvklubját, a szíve szakadt volna meg. És be is vált a dolog. Végül az én nagy szuterénomba költöztünk, és Char maradt a klub élén. Minderre tekintettel akaratlanul is kárörömmel figyeltem a szabvány amerikai szépség, Tate találkozását az egzotikus Roux-val. Tate kihúzta magát, egyik kezével végigsimított a haján, majd elnézést kért, hogy ki kell mennie a mosdóba. Két perc múlva friss szájfénnyel és elöl megcsomózott pólóval bukkant elő, hogy lapos, lebarnult hasát villogtassa.

Charlotte Lisa Fenton borospoharán kezdett kolompolni, és a kanállal intve szólított fel mindenkit, hogy foglalja el a helyét. Sajnos azonban Roux épp a bőrfotel előtt állt. Még csak rá sem nézett. Szépen beledőlt, a bőrfotel pedig magába fogadta. Ez volt a legmagasabb ülőalkalmatosság, a kör magától értetődő fókuszpontja, hagyományosan Charlotte helye. Char összerezzent, mintha áramütés érte volna, amikor felpillantott a hölgyek terelgetése közben, és meglátta, hogy Roux máris odatelepedett. Én az ebédlőből bevitt egyik székre ültem, amelyet a kandalló elé állítottam, és intettem Charnak, hogy üljön mellém.

– Most komolyan – suttogta Char, miközben helyet foglalt mellettem. – Mármint nyilván nem tudhatta, de az ember azt gondolná, hogy valaki csak említette neki.

Ehelyett azonban kisebb torlódás alakult ki, mivel egyenesen öt nő igyekezett Roux mellé ülni.

– Legközelebb a fotelre teszem a kérdéseket, hogy lefoglaljam – nyugtattam meg, mire Charlotte is felderült. Mindig szerette, ha van valami terv.

Közben arra gondoltam, hogy úgysem lesz rá szükség. A melltartót nem viselő, házat bérlő, madártetkós Roux amúgy sem lesz itt legközelebb. Nem olyannak tűnt, mint aki ég a vágytól, hogy tartozzon valahova, olyan nőnek meg végképp nem, aki bilire szoktatásról és a klasszikus irodalom könnyedebb oldaláról cseverészne előszeretettel. Vagy a zsugások között köt ki, vagy talán sehol, ha elég gyorsan elintézi az üzleti ügyeit.

Végül Tate és Panda Grier bezárta a kört; a párnázott zongoraszékemen szorongtak ketten. Még hamarjában megrohamozták a bárszekrényt egy utolsó korty borért, és nem maradt számukra más hely.

Charlotte kettéosztotta a nyomtatott lapokat, és mindkét irányban körbenyújtotta őket.

– Mindenki vegyen egyet, és adja tovább, legyen szíves! – Az interneten létező összes könyvklubos útmutatóból válogatta össze a kérdéseket. – Szóval kinek sikerült elolvasni A vigasság házát?

Szinte minden jelenlévő feltette a kezét. Én is.

Derűsen, elismerően mosolygott, noha gyanítottam, hogy nem is kevesen hazudnak. Jómagam biztosan. A nagyját elolvastam, de Oliver a múlt éjjel fel-felriadt. Amikor pedig aznap délután elringattam, úgy fűtött, mint egy kályha, és kopasz buksija ínycsiklandó babaillatot árasztott. Elszundítottam. Mindketten mélyen és sokáig aludtunk. Madison segített összedobni a vacsorát, Davis pedig elmosogatott utána, hogy még megnézhessem a Wikipédián, mi lett a vége.

– Hányan olvastátok el legalább egy részét? – folytatta Char, mire minden kéz a magasba emelkedett, Roux-é is. – Szuper, de ha nem fejeztétek be, most szólok, hogy a megbeszélés tele lesz spoilerrel.

– Jaj, ne, Lily Bart meghal? – szólalt meg a másik oldalamon ülő, lágyszívű Sheridan Blake. Máris beleolvasott a vitakérdésekbe.

– Mielőtt belekezdenénk, van egy új szomszédunk – folytatta Charlotte. – Most először jár a könyvklubban. Üdvözöljük mindannyian… hmm, Roux-t!

A körben mindenki sziát mormogott, Tate pedig Panda fülébe súgott valamit. Panda bólogatott, mint mindig, de a szokásosnál talán kevésbé hevesen. Panda Grier erőteljes felsőtestű, anyás nő volt, csúnyácska, de kedves arccal és jóképű férjjel megáldva. Ő lett Tate legjobb barátnője abban a pillanatban, ahogy Bonascóék beköltöztek; elkényeztette, gyümölcsöt és kávét vitt át neki csaknem minden áldott reggel. Mintha úgy érezte volna, hogy Tate valami füstölgő tűzhányóistenség, akit folytonosan engesztelni kell, különben kitör, és szexualitással árasztja el Pandáék frigyét.

Most pedig Roux is itt volt a szobában, tovább bővítve a veszedelmes panteont, és Tate berzenkedett a vetélytársa ellen. Panda nem szolgálhatott két istent, én magam pedig voltam annyira kisvárosi lélek, hogy kíváncsi legyek, hogy alakul a helyzet. Úgy gondoltam, valószínűleg kitart szomszédasszonya, Tate mellett. A Sprite-ház a gyönyörűséges Mr. Tate-től négysaroknyi távolságra állt.

– Szervusztok! – szólalt meg Roux. – Miccónátok, ha mind bemutatkoznátok?

Hamisan csengett a vidékiesség a hangjában. A floridai Pensacola épp az óceán és Alabama között található. A szomszédaim úgy fele lágyan, déliesen mosta össze a szavakat, Roux hangja azonban nem olyan volt, mint az övék.

– Körbe is mehetnénk. Szeretném megtudni, kik vagytok. – Talán elég sokáig élt délen ahhoz, hogy átvegye az akcentust.

Éreztem, hogy Charlotte könyöke a karomba bök – elég hevesen ahhoz, hogy kifejezze felháborodását.

– Nos, mi már ismerjük egymást. És csak egy óránk van – ellenkezett sokkal szívélyesebben, mint ahogy érezte. Az, hogy egyvalaki a maga kedvéért térítse el az egész könyvklubot, pontosan az a fajta dolog volt, amit Charlotte a legjobban utált. Charlotte korrektségfüggő volt. Épp ezért szerettem annyira. Körülötte állandóan és következetesen igazságtalan volt az egész világ, de ő olyan volt, mint egy kisgyerek a strandon a kicsi, piros vödrével, aki biztos benne, hogy meg tudja oldani, hogy minden óceánban pontosan ugyanannyi víz legyen.

Charlotte pártját fogva én is megszólaltam:

– Ráadásul annyian jöttünk össze ma este – ugyan hány nevet jegyeznél meg? Ha legközelebb is eljössz, úgyis megismersz minket.

– Igazad van. Úgysem jegyezném meg – mosolygott Roux Charra.

Ő visszamosolygott, és nagy levegőt vett, hogy folytassa, de közben Roux újra megszólalt, miközben egyenesen Pandára nézett.

– Te Panda vagy, igaz? Ezt megjegyeztem. Mert persze szokatlan, de elég szellemesnek tűnsz nekem. – Tate mosolya elhalványodott, ahogy Panda arca kipirult az örömtől. – Pedig nem is vagy pandás. Egyáltalán nem. Ezzel a hihetetlen járomcsontoddal és a humorérzékeddel! Igazi ravaszdi… Inkább róka vagy, nem igaz?

Olyan hevesen hajolt előre, mintha Panda Grier, akinek aligha volt karakteres a járomcsontja, ugyanolyan érdekes jelenség lett volna. Pedig nem volt az. Egyikünk sem volt az. Csupán átlagos nők egy közepes méretű, tengerparti városkából, akik egy főiskola mellett éltek. Anyák és feleségek, asszonyok és adminisztrátorok, tanárok és könyvtárosok. Roux volt az érdekes, ahogy széttárt térdére könyökölt, és a ruhája ott lógott a lába között. A combja feszes és nagyon fehér volt, lábán fényes cowboycsizmát viselt. Úgy lehetett érezni a karizmáját, mintha szél söpört volna át a szobán, amely mindannyiunkat előredöntött a székén.

A még mindig piruló Panda szólalt meg:

– Hogy érted? Inkább Rókának kellene szólítaniuk?

– Dehogy – felelte Roux. – Csak épp az vagy. A róka a totemállatod. – Mindezt úgy jelentette ki, mintha egyértelmű tény lett volna. Mintha ez a csapatnyi, kinyomtatott papírlapjait és puhakötésű könyvét szorongató anyuka totemállatokat dugdosna a széke alatt az olcsó, három szezonnal ezelőtti, TJ Maxxnál vásárolt bőrtáskája helyett. Lefogadtam volna, hogy egy ujjamon meg tudom számolni, hány nőnek volt totemállata a jelenlévők közül. És az az egy még mindig beszélt. – Mi lenne, ha inkább így csinálnánk? Ha a hagyományos és – nagyon is igazad van, Charlotte – értelmetlen bemutatkozás helyett mindenki megmondaná, mi a totemállata… na szóval, higgyétek el, azt megjegyezném!

A körben ülő nők összenéztek, energiahullámok terjengtek, és sutyorgás hallatszott. Így, hogy olyasvalaki hallgatta őket, mint Roux, beszélni akartak. Totemállatot akartak maguknak, és közölni is akarták, mi az. Én is éreztem a szikrát, de ez Charlotte klubja volt, ő pedig a legjobb barátnőm. A szemben ülő Tess Roberts arca ragyogott az izgalomtól, míg Liddy Sleigh nyugtalanul pislogott felénk valami ötletet keresve. Tate szeme szikrázott; telepatikus üzenetet próbált küldeni Charnak, hogy zárja rövidre ezt az egészet. Úgy éreztem, mindannyian megingunk, mintha egy hegycsúcson állnánk, és a legfinomabb lehelet is elfújhatna minket.

Roux a jobbján ülő Sheila Bowenhez fordult.

– Lila? Nem, Sheila! Ugye? Te milyen állat vagy?

– Tigris – vágta rá Sheila, és éreztem, hogy máris elbillentünk.

– Láttam rajtad! Azon a sárga szemeden; mint valami vadászé – mondta Roux, és helyeslő moraj futott végig a társaságon. Sheila szeme valóban olyan volt, mint a tigrisé, de mindeddig valahogy egyikünk sem vette észre. – Gyerünk, folytassátok, nem hallom! – szólt ránk Roux, miközben felállt, és elhagyta a kört, hogy a bárszekrényhez menjen.

Minden megbontott üveg bort felnyalábolt, noha rendszerint nem töltöttünk többet, amikor már elfoglaltuk a helyünket; az utolsó félpohárnyit a beszélgetés alatt végeztük ki. Csörömpölve tette őket a dohányzóasztalra, miközben Lavonda Gaffney mutatkozott be, azt állítva magáról, hogy tűzhal.

Megint éreztem Charlotte könyökét. Ezúttal még erősebben. Együttérző pillantást vetettem rá. Kemény első trimesztere volt, és a folytonos hányás miatt még a szokásosnál is hamarabb veszítette el a türelmét.

Most a Lavonda mellett ülő Tess szólalt meg, és erős, gágogó hangján verébnek nyilvánította magát, míg Roux lecsavarta az üvegekről a kupakot.

Aztán Lisa Fenton mutatkozott be:

– Én lakom a vörös téglás házban, közted és Charlotte-ék között. Ugorj csak át, ha szükséged lenne egy kis cukorra, tojásra vagy bármire. Ami az állatomat illeti, ez kemény dió. Gondolkodnom kell rajta.

Roux eközben megindult körbe két üveggel, és Tess felé biccentett.

– Vöröset vagy fehéret? – kérdezte lágyan, mint egy pincérnő.

– Totál eltéríti az egészet! – suttogta Charlotte. Bocsánatkérőn vontam meg a vállam.

– Szerintem héja vagy. Tessék! – szólalt meg Sheridan Blake.

Roux bólintott, miközben csordultig töltötte a poharakat, és helybenhagyta a megjegyzést.

– Abszolúte látom benne.

Lisa elégedetten elpirult, és hozzátette:

– Három öt év alatti gyerek mellett, azt hiszem, muszáj is. Mindenen ott van a szemem.

Megnyugtatóan Charlotte karjára tettem a kezem, míg Chloe Fischer kijelentette, hogy az ő totemállata az „anyamedve”. Aztán eltöprengett.

– Vagy inkább kócsag lennék? – nézett Roux-ra megerősítésért.

– Mi az a kócsag? – érdeklődött Panda, amire aztán hosszas előadás kezdődött a vízimadarakról, és mindenki csak ivott, ivott és ivott.

Végül Roux döntötte el a kérdést.

– Határozottan anyamedve. Csak olyannyira törékeny az alkatod, hogy nehéz észrevenni benned a medvét. De ott van.

Char hozzám hajolt, és a fülembe súgta:

– Francokat medve! Chloe Fischer egy majom. Mind majmok vagyunk. Ez a nő elérte, hogy csörgősipkát tegyünk a fejünkre, és úgy táncoljunk, ahogy ő fütyül. Hogy csinálta?

Magam sem tudtam biztosan. Char rigorózusan ütemezett terveit még soha, semmi nem téríthette el, és bármennyire szerettem, úgy gondoltam, talán ez most nem árt neki. Önkéntelenül is érdekesnek találtam a helyzetet.

A félénk Allie Whitaker is beszállt a játékba; frufruja alól felpillantva megkockáztatta, hogy talán ő is tigris. Valahol odabent. A szíve legeslegmélyén.

– Igen, azok a ragadozófogak ott vannak valahol elrejtve. Látom rajtad – helyeselt Roux, Allie pedig vállat vont, de szinte ficánkolt örömében.

Char egyfolytában az órára pillantott, figyelte, ahogy elfolynak a percek, miközben a többiek állatot választanak maguknak, és kiürítik poharaikat, melyeket Roux ismételten teletöltött. Tudtam, hogy Char alig várta, hogy a szépséges, végzetéhez lépésről lépésre egyre közelebb kerülő Lily Bartról beszélgethessen; a vitaóra pedig csaknem letelt, és még csak bele sem kezdtünk a kérdésekbe.

Roux egyre csak töltögetett, tüzelte őket, míg végül mind egyszerre beszéltek, és mind azt tódították, hogy piranhák, párducok vagy épp pávák. Pedig Tate Bonasco volt az egyetlen páva közöttünk a duzzadt ajkával meg a (Char szerint legalábbis) szilikonmellével. És még ő is legfeljebb állatkerti példány.

Igazából mind háziállatok voltunk – Roux kivételével. Ő nem közölte, mi a totemállata, de tudtam, hogy valami vadállat, vagy legalábbis elvadult.

A bor csaknem elfogyott, Roux pedig ismét a pulthoz járult, úgy keverte az italokat, mintha ő lenne itthon, noha az utolsó, amire bárkinek is szüksége lett volna a helyiségben, az az alkohol volt. Mostanra hangosan és duhaj módon folyt a társalgás, és a nők olyan kásásan locsogtak, hogy örültem, amiért a hálószobáink az emeleten vannak. Oliver nem aludt mélyen, Davis pedig kényelmetlenül érezte magát érzelgős részeg társaságban.

Roux épp akkor tért vissza a körbe, amikor rám került a sor. Átnyújtotta az italomat, és meglepett, milyen figyelmes. Én utálom a bort. Azt a fanyar, áporodott szagát sem állhatom. Gin-tonikot ittam, de az első körben is csak igen gyengét. Később pedig az italom már csak névleg volt gin, mint mindig. Davis csak „egykörös Wheynek” csúfolt.

Belekortyoltam; friss és fenyőízű volt. A számban hideg, de olyan erős, hogy még le sem ért a korty, már felhevített. Semmiképp sem ittam volna sokat belőle, noha ízlett. Roux friss lime-mal dörzsölte be a pohár szélét, éreztem savanykás ízét a nyelvemen.

De Char iránti lojalitásomban kijelentettem:

– Én épp tarajos sülnek érzem magam. Olyan tarajos sülnek, amelyik szívesen beszélgetne A vigasság házáról. Talán el is…

– Mindjárt végzünk – intett le lusta kézmozdulattal Roux. Engem is meglepett, hogy milyen rosszulesett. Egészen idáig akkora felhajtást csapott, hogy mindenki válasszon, nagyon igyekezett, hogy mindenki olyan állatot találjon, ami kedvére való. Amíg rám nem került a sor. Egyáltalán nem hasonlítottam tarajos sülre, de készséggel elfogadta, pedig csak oda akartam bökni egyet. Máris Charlotte felé fordult.

– A te nevedet természetesen tudom, de az állatod már nehezebb ügy.

– Én is tarajos sül vagyok – vágta rá Char ridegen, és összepréselte az ajkát. Roux alaposan végigmérte, pillantása elidőzött kerek hasán, amelyen épp csak most kezdett mutatkozni, hogy nem csupán alaposan beebédelt.

– Szerintem pedig ő Kanga – jelentette ki Roux, és alamuszi mosolyt villantott felém. Mintha a közös kis tréfánk volna. És bár az előbb leintett, melegséget éreztem, hogy bevon a játékba. Nem is tagadom. A szám akaratlanul mosolyra húzódott. Charlotte szemöldöke olyan magasra szaladt, hogy eltűnt a frufruja mögött, én pedig az erős ital mögé rejtettem az arcomat. Nagyot, hosszan kortyoltam belőle. Roux visszatért a Chartól elhappolt foteljébe.

Végül Jenny Tugby, aki olyan langyos, unalmas és megnyugtató volt, akár a zabkása, kijelentette, hogy komodói sárkány, és közölte, hogy haza kell mennie. A kisbabája még nem állt át a szilárd táplálékra, úgyhogy meg-megfeszítette a vállát, és a melltartóját húzgálta. A melle riasztotta, hogy ideje hazamennie, és kipumpálnia a boráztatta tejét. Olivert már csak reggel felkeléskor és lefekvés előtt szoptattam, de jól emlékeztem arra a feszítő érzésre a korábbi időkből, amikor még a testem állította elő minden táplálékát. Nem hibáztathattam, de ugyanakkor az ember mégiscsak falkaállat. Amint megbontotta a kört, ezt mások is felhívásnak érezték a távozásra.

És persze amint Char végre belefoghatott a kérdéseibe, halkan, párosával, egyesével kezdtek elszállingózni, bocsánatkérőn integetve. Először azok, akiknek csecsemőjük volt, majd a teljes állásban dolgozók. Ezek az italhoz alig szokott hölgyek most enyhén botorkálva, ásítozva és imbolyogva tűntek el a lépcsőn. Tíz órára már csak hatan maradtunk.

Most, hogy a helyiség kiürült, Tate és Panda Lavonda, a tűzhal mellé telepedett a kanapéra. Tate alaposan betermelt a pinot noirból, izzadt a homloka, és a szája sarkán bordó foltot hagyott a bor. Roux visszatért a bárpulthoz, a lime-omat szeletelte a vágódeszkán.

Charlotte megszólalt:

– Azt hiszem, ennyi volt mára. – Fáradtnak tűnt, a szeme alatt lilás árkok jelentek meg.

– Határozottan – felelte Roux. – Az a könyv nem volt jó választás. Valami mást kéne csinálnunk. – Hunyorított, és megnyúlt a nyaka, mintha csak most jutott volna eszébe valami remek gondolat. – Tudom már! Játsszunk valamit!

– Egyáltalán nem így értettem – berzenkedett Char.

– Későre jár – igyekeztem szolidárisnak mutatkozni, de a játék ötlete engem is csábított.

Olyan férjet választottam, aki hétfőnként fasírtot kívánt, kedden tacót, pénteken pedig étteremben enni, utána némi szexet. Charlotte sok szempontból hasonlított Davisre, engem pedig mindenféle rendszeresség vonzott. De most volt egy kisbabám is. Úgy imádtam Olivert, testemmel-lelkemmel, hogy mindaddig nem is tudtam, létezik ilyen, de egy csecsemővel egyik nap olyan, mint a másik.

Minél közelebb kerültünk az elválasztáshoz, annál jobban hiányzott a munkám a Divers Downnál: mind az öröm, amikor új búvárokat avathattam be a hullámok alatti titkos világ csodáiba, mind pedig az úszó- és búváróráimra járó gyerekek színes lármája. De leginkább maga a búvárkodás. Terhesen nem merül az ember, és az anyaság első nyolc, alváshiányos hónapja egészen összefolyt. Mióta Oliver megszületett, fél tucatszor sem merültem, és kezdtem igazán sóvárogni utána.

Ha most Roux bankrablást vagy bungee jumpingot vetett volna fel, szépen kitessékelem az ajtón az utoljára maradt, kotyogó anyukacsapattal együtt. De tíz után fennmaradni egy hétköznapon, hogy játsszunk egy kicsit? Az efféle lázadás még az én tempómnak is megfelelt. Játszani akartam.

– Azt hiszem, későre jár már a játékhoz – igyekezett sajnálkozóra fogni a hangját Charlotte, de nem nagy sikerrel.

– Szegény Kanga! – mondta Roux. – Feltétlenül haza kellene menned. Elvégre kettő helyett kell pihenned.

– Ja, ez az. Menj csak haza, Kengru! – mosta el Tate a szavakat, miközben Roux-ra villantotta a szemét. Mindeddig igen szótlan volt; az italba fojtotta a neheztelését.

Char azonban úgy értette, hogy mindenki menjen. Az ő klubja, ő is zárja le a találkozót. Megtorpant, én pedig tudtam, hogy nem akar magamra hagyni a három legkevésbé kedvenc, máris részeg szomszédommal és ezzel a trónkövetelő jöttmenttel. Én magam kétségek között vergődtem: látni akartam, mi lesz ebből, de ugyanakkor semmi kedvem sem volt Tate Bonasco hányását takarítani a díványomról.

– Nem tetszik ez nekem – közölte velem Char. – Egy szemernyit sem.

Roux visszavitte a dohányzóasztalra a lime-ot, a jeges poharakat és a szoba-hőmérsékletű ginemet. Véletlenül meghallotta Chart, és ravasz mosolyra húzódott az ajka.

– Nem tarajos sül vagy te – jelentette ki, miközben elrendezte a poharakat, és szakavatottan, csak úgy, szemre mérte ki az italokat. – De nem is Kanga. Tudom ám, ki maga, hölgyem! Az a hal. Az az aranyhal a Le a kalappalból. Az a te totemállatod!

– Úristen, tényleg! – helyeselt Lavonda, és úgy nevetett, hogy félrenyelt.

– Nem lenne szabad Roux-nak itt lennie, ha anyu nincs itthon! – utánozta Tate a hal nyársat nyelt modorát, miközben átnyúlt a kuncogó Panda mögött, hogy megütögesse Lavonda hátát.

– Menj csak, aludj egyet! Mindjárt végzünk – nyugtattam meg Chart, és a lépcsőhöz tereltem, mielőtt még gutaütést kapott volna.

– Igen – szólalt meg Roux –, Amy, te egy halpásztor vagy – intett terelő mozdulatokkal a lépcső felé, amivel hisztérikus kacajra fakasztotta a kanapén ücsörgő triót.

Char előttem trappolt fel a lépcsőn, a nyaka bíborvörös volt.

– Hé, ti tényleg elolvastátok a könyvet? – harsogta túl Tate a nevetést úgy, hogy még a lépcső tetején is hallottuk. – Mert én csak az összefoglalót a neten.

Becsuktam az alagsor ajtaját.

– Te jó ég! – suttogta Char olyan hévvel, amilyet ritkán tapasztaltam tőle. – Hogy a fenébe fogod kipaterolni ezeket innen?

– Nem tudom – feleltem.

A terhes Charlotte kivételével én voltam a legjózanabb nő a házban. De még így is éreztem a gint az ereimben. Még egy kicsit kortyoltam belőle. Ahhoz volt kedvem, hogy odalent játsszak, ne itt fent zsörtölődjek. De tartoztam annyival Charnak, hogy miközben az ajtóhoz kísérem, helyeselve bólogatok, míg ő suttogva morgolódik.

– Ugyan ki állít be más házába, más klubjába, hogy aztán eltérítse az egészet, és mindenkit hülyére itasson? A helyedben én felmennék lefeküdni, hadd jöjjenek rá maguktól, milyen fenemód otrombák! Csak épp nem lennék biztos benne, hogy ez a Roux nem lop el valamit.

Odafent Davis bizonyára az ágyban olvas, fél füllel a bébiőrt figyelve. Oliver is kétségkívül az igazak álmát alussza. Voltam elég naiv ahhoz, hogy feltételezzem, mostohalányom, Madison szintén ágyban van már.

– Na igen, ez elég… – Elhallgattam, mert mit is mondjak?

Érdekes volt.

Ezt pedig, bár soha nem mondtam volna ki fennhangon, a könyvklubról nem sűrűn lehetett elmondani. Char témaválasztása rendszerint a hölgyekre és a társadalomra korlátozódott. A finomkodó, rég letűnt társadalmi normákat feltáró könyveket kedvelte. Én a magam részéről rizikósabb regényeket olvastam: Margaret Atwoodot, Stephen Kinget. Vagy önéletrajzokat, mint Az üvegpalota vagy a Vadon; olyan nők tollából, akik veszélyesen éltek, és túlélték.

Jól értettem, talán mindenki másnál jobban, hogy a mondás, „Bár élnél érdekes időkben!”, a legkegyetlenebb átok, amit csak kívánni lehet valakinek. Nem vágytam rá, hogy az életem még egyszer valaha is érdekes legyen, de a könyvekben, mivel rájuk lehetett csukni a borítót, szerettem az érdekeset. Nem bántam, hogy ez a Roux nőszemély eltéríti illedelmes, jámbor szórakozásunkat. Most az egyszer.

Charnak annyit mondtam:

– Megvitathatjuk A vigasság házát magunk között is, a holnapi sétánk után – s rögvest elhatároztam, hogy másnap korán kelek, és elolvasom a regény utolsó harmadát is. Hadd beszélgethessen Char a könyvéről, hogy jóvátegyem ezt a kis hűtlenséget. Ha csak egy pillanatra is, de arra gondoltam, édes istenem, egy kicsit tényleg olyan, mint az az aranyhal, ahogy az akváriumában faksznizik. – Készítek ebédet, és végigvesszük az összes kérdést.

Char szemében könnyek csillogtak – a terhességi hormonok maximumra fokozták az érzelmeit –, aztán rám vetette magát, és megölelt. Én is jó szorosan öleltem, éreztem, ahogy domborodó hasa a csípőmnek préselődik. Nagyon kicsi családja volt. Egy idős, betegeskedő apa és egy katona testvér, aki német lányt vett feleségül, és a tengerentúlon élt. Én pedig csaknem teljesen elszakadtam a magam családjától. Többek között ezért álltunk ennyire közel egymáshoz, afféle csináld-magad támaszként.

– Istenem, milyen rendes vagy hozzám! Én pedig csak nyavalygok – felelte. – Na jó, jó! Majd holnap találkozunk.

Kinyitottam előtte az ajtót, és ott találtam Madisont. Mezítláb állt a fűben, közvetlenül a lépcső előtt. Túlméretezett pólót viselt, amelyben aludni szokott, de fekete leggingset is húzott alá. Odakint, mögötte a pázsiton egy fiú sápadt arca lebegett a holdfényben, sötét ruhái és még sötétebb haja beleolvadt az éjszakába. Közelebb léptem. Char azt suttogta:

– Ez Roux fia.

Madison megfordult, ahogy meghallott minket, mosolyogva, lazán intett felénk. Nem úgy viselkedett, mint akit rajtakaptak. Végül is nem tett semmi rosszat. Csak a pázsiton beszélgetett, még a tornác arany fénykörén belül, biztonságban. Mindazonáltal akkor sem tetszett a dolog.

– Hé, Mads! – köszöntem rá, mintha végig tudtam volna, hogy odakint van. – Ki a barátod?

– Luca – felelte. – Új itt. Luca, ő itt a szörnyeteg mostohám, Amy.

– Mizu? – szólalt meg Luca, nem is reagálva a „becenevemre”. Üdvözlésképpen felkapta az állát. Az anyja haját örökölte, de az arcát nem. Igen szögletes volt, távol ülő szemmel és duzzogó, rocksztáros szájjal. Fekete pólóján is valami banda logója virított, és szakadt, sötét farmert viselt, és bakancsot. Mintha csak a tipikus rosszfiú szerepét osztották volna rá.

– Örvendek, Luca – szólalt meg Char mereven. Neki sem tetszett. – Charlotte Baxter vagyok.

– Örvendek – visszhangoztam. – Mads, ideje lenne bejönnöd! Holnap iskola.

– Jaj, ne már, Szörnyi! Még tíz perc? – puhatolózott.

– Szerintem pedig most lenne a legjobb – feleltem gyengéden, de rávillantottam a gonoszmostoha-arcomat, hogy tudja, mindjárt zsenánt leszek. Erre a szemét forgatta, de elköszönt:

– Holnap találkozunk! – Azzal a lépcső felé vette az irányt.

– Szia! – köszönt el Luca is, és elvonszolta magát a sötétbe.

– Hm – jegyezte meg Charlotte. – Mi is találkozunk holnap! – A pillantásával jelezte, hogy jóval több témánk lesz, mint egy könyv, azzal ő is hazaindult.

Maddy benyomakodott mellettem a házba, és közben megjegyezte:

– Alig tíz óra van, Éé-mí!

Alaposan, elítélően nyomta meg az első szótagot, ahogy Davisnek mondta időnként, hogy „Aa-pa!”, amikor közel álltak hozzá, hogy összevitatkozzanak.

Mielőtt Oliver megszületett, sosem mondta így ki a nevemet. A kicsi sok mindent megváltoztatott. Olykor meg is feledkeztem róla, hogy Maddyt szerettem először; már aznap belebolondultam, hogy Char először hozta el Wheyéket a Divers Downhoz, csaknem hét évvel azelőtt. Ő mondta Davisnek, hogy a „fókacsapat” pontosan az, amire boldogtalan gyerekének szüksége van – barátok, szórakozás, testmozgás. Egy kicsit kerítősködött; bemutatta szingli úszásoktatóját jóképű, elvált szomszédjának. Ám amikor először láttam Davist, a vasalt inges, mokaszinos közgázprofesszort, karót nyelt seggfejnek véltem. A kilencéves Madison hódította meg a szívemet, akinek kiskutyapocakja rövid póló alól dudorodott elő, a szemöldökét pedig állandóan morcosan összevonta.

Ez a morcos pillantás azóta sem változott, és most a maga teljében vetette rám a válla fölött, miközben bekísértem. Aztán feltrappolt a lépcsőn a szobája felé, mit sem sejtve arról, hogy a szuterénban még mindig ott tanyázik egy csapat elázott könyvklubos.

Még egy utolsót kortyoltam a gin-tonikból, hogy megacélozzam magam, aztán a pultra tettem a poharat. Éreztem, hogy bizsereg a kezemben a gin, és hogy nem is voltam még ennél spiccesebb. Soha. Kinyitottam a szuterénba vezető ajtót. Hallottam, hogy odalent javában locsognak. Jól becsuktam magam mögött az ajtót, és leiramodtam, nehogy lemaradjak valamiről.

– Mindenki csinálja – mondta éppen Tate. – Csak van, aki hazudik róla. Pedig nem valami rossz dolog!

Panda a szavába vágott:

– Nem, nem, tudom, érted, nem vagyok prűd, vagy ilyesmi! Csak épp Francis alig akar… tudod. Ha mégis, akkor nagyszerű, meg minden, de egyszerűen…

– Olyan, mint egy szexteve – fejezte be Roux a mondatot, épp amint a lépcső aljára értem, mire mind felvihogtak.

A földön ültek, négy nő a magukra hagyott székek boszorkánykörében a dohányzóasztal körül. Az asztalon csontig kiszívott lime-héjak, hummuszmaradéktól és hagymamártogatóstól maszatos papírtányérok hevertek. Mindegyikük egy-egy jégkockákkal teli poharat szorongatott, az alján egy jó ujjnyival a jófajta ginemből. A palackból ítélve már ittak egy kört, ha nem kettőt, míg én Maddyt tereltem befelé.

– Hogy milyen teve? – kérdezte Lavonda. – Az is vaami todemáálat?

– Nem, nem – felelte fensőbbségesen, a részegek bölcsességével Tate. – Én értem! Úgy érti, hogy Francis elraktározza a púpjában.

Újfent lármás vihogásban törtek ki. Csak Roux vett észre. Úgy helyezkedett, ahogy az iránytű északi pontja, a lépcsővel szemben. Lavonda a hátát mutatta felém, Tate és Panda pedig a részeg keleti és nyugati boszorkány szerepét játszotta profilból. Roux szeme felcsillant, ahogy a pillantása találkozott az enyémmel. Összevigyorogtunk; egyikünk sem volt olyan részeg, mint a többiek.

– Akkor a saját kezedbe vetted a dolgot. Úgyszólván – kuncogott Lavonda. – De az még nem számít rossznak.

– Viszont azt is számításba kell venned, hogy nem a saját kezembe vettem a dolgot – felelte hamiskásan Panda.

– Panda, te kutyaütő! Azt akarod mondani, hogy neked van… bzzzz?! – kérdezte Tate, mintha az finomabban hangzott volna, mint kimondani, hogy „vibrátorod”. Pedig nem volt az.

– Az ugyan nincs – felelte Panda önelégülten. – De most már gyártanak olyan eldobható fogkeféket is. Ismered? Azt az elemes fajtát?

Roux felhorkant, most már ő is nevetett.

– Na jó, de szerintem akkor is Lavonda áll nyerésre. Ez durva, de nem rossz.

– Kivéve, hogy a fogamat a jó öreg, hagyományos Oral-B-vel mosom – vágta rá Panda, és egy pillanatra csend támadt. Hatásszünetet tartott, én pedig éreztem, hogy mindjárt kipukkad belőlem a döbbent nevetés. – Csak Francis mossa az elemessel.

Erre mind úgy kezdtek röhögni, mint egy falka sakál, az én nevetésem hangját is elnyomták. Szegény Francis! Ezután sosem tudok majd ugyanúgy tekinteni a szép, fehér fogsorára.

– Úristen! – emelte fel Lavonda a poharát. Jó ujjnyi áttetsző folyadék lötyögött az alján. – Most megfogtál. Te vezetsz!

– Tate? – emelte fel Roux is a poharát. – Nem hinném, hogy ezt überelheted. Igyunk!

– Csak várj! – húzta ki magát Tate. Panda sosem győzhette le semmiben. Előrébb hajolt. – Múlt héten smároltam egy pasival. Nem a férjem volt az. Na bumm, ribik! Miért nem erre isztok!

Azonnal szertefoszlott a vigasság. Panda részéről síri csend. Síri csend Lavondától is. Én pedig akaratlanul is közelebb léptem.

– Kivel? – tudakolta Panda, és olyan felháborodás csendült a hangjából, amit mintha még az elázott Tate is kiérzett volna belőle. – Ki volt az? Ismerjük? Valakinek a férje?

Tate visszakozott:

– Úristen, dehogy! Nem ismeritek.

Én nem hittem neki.

– Nos, ezzel tényleg nyertél – felelte Roux szárazon, és kihörpintette az italát. Panda és Lavonda még mindig Tate-re meredt.

– És te hagytad? – kérdezte végül Panda.

– Nem, dehogy, azonnal eltoltam magamtól. Azt hiszem, csak… megsajnáltam. Arról beszélt, hogy a felesége terhes, és ő a szexteve. Megsajnáltam, értitek? Ő pedig félreértette, és bepróbálkozott. Rövidre zártam. Természetesen. Nem nagy ügy. Panda nyert! Tessék, iszom is rá! – hajtotta fel az italát.

Bennem még ott rezgett a sokk hatása. Terhes? Csak nem Charlotte férjéről van szó? Csak nem?! Tele a világ terhes nőkkel. Csak mert épp most Char az egyetlen várandós a szomszédságban, nem jelenti azt, hogy Tate épp Phillip Baxterrel kezdett volna ki.

– Ki volt az, Tate? – Muszáj volt megtudnom. Nem álldogálhattam ott tétlenül fülelve. Tate felém fordult, és bagolyszemmel meredt rám. Azt hiszem, addig a pillanatig nem is vette észre, hogy visszajöttem. Kitágult a szeme, és az arca mélyvörösre váltott. Panda és Lavonda az ő szorosabb köréhez tartozott, én viszont Charlotte-éhoz. Nem tudta levenni rólam a szemét, és szinte láttam, ahogy a fejében forognak a kapatos kerekek.

– Csak egy pasi, akivel a… ö, az autószerelőnél találkoztam. Ott ragadtunk az előtérben, és szóba elegyedtünk – felelte túlságosan is hangosan, egyenesen a szemembe nézve, és tudtam, hogy hazudik.

– Hé, ez csak játék! – állt fel Roux. – Panda nyert! Gyere, Amy, csatlakozz hozzánk a következő körre!

Lassan, domborítva billegett felém, mint egy ötvenes évekbeli háziasszony paródiája, kezében egy pohár ginnel.

Nem bírtam levenni a szemem Tate-ről, aki most mindenfelé pislogott, csak rám nem. Így Roux Pandához és Lavondához fordult:

– Félreértette a helyzetet. Nem kellett volna „Gyors menetnek” nevezni azt a helyet – mire Lavonda felhorkantott, és megnyugodva nevetett. Én nem nyugodtam meg. Phillip volt az. A legjobb barátnőm férjével művelt valamit. Már azelőtt tisztában voltam vele, hogy Tate rám sandított volna, hogy lássa, bevettem-e az átlátszó hazugságát meg a kis viccét.

– Ez a játék? – feleltem. – Nekem nem tűnik mulatságosnak – vetettem oda Roux-nak, de közben halálos komolysággal Tate-re meredtem. Elpirult, és elkapta a pillantását.

Roux közénk lépett, eltakarva Tate-et a szemem elől.

– Pedig jó móka. Játszanod kéne! Olyan, mint a „Soha, de soha…”, csak felnőtteknek. Átugorjuk a szemérmes tagadást, és egyből a vallomásokra térünk. Kezdésként azt vallja be mindenki, hogy mi a legrosszabb, amit aznap művelt.

Ettől a mondattól úgy éreztem magam, mintha Roux hideg, lakkozott körme hegye egyenesen a csupasz gerincemen szántott volna végig. Azonnal jókislány-pózba vágtam magam: egyenes tartás és ártatlanul elkerekedett szem.

– Na jó, játsszunk! – feleltem halkan, csakis Roux-nak. – A legrosszabb, amit ma tettem, az az, hogy hagytam, hogy leitasd ezt a csapat hárpiát a házamban.

Roux nevetett, és csak legyintett a szónoklatomra.

– Azon a körön már túl vagyunk.

Az asztal mögül Tate szólalt meg:

– Folytassuk! Lavonda, mi a legeslegrosszabb, amit az elmúlt hónapban csináltál?

Éreztem, hogy Roux figyel, hogyan reagálok. Élesen visszakérdeztem:

– Az elmúlt hónapban?

Roux vállat vont.

– De ne, várj csak, te flörtöltél a pasassal az autószerelőnél? Ha ő kezdte az egészet, akkor miért te csináltál rosszat? – kérdezte Panda konok, részeg logikával.

– Mert biztosan valami jelet adtam neki, ezért – felelte Tate. – De persze, mármint tényleg, öntudatlanul.

– A nők mindig magukat okolják – próbálta Lavonda elsimítani a dolgot. – Pedig a férfiak tehetnek róla. A farkuk. A farkuk minden baj okozója.

– Az elmúlt hónapban? – ismételtem meg Roux-t fixírozva. – Az előbb azt mondtad, a mai napról van szó.

– Az első kör a mai nap volt – felelte Roux. – Én nyertem. Ez pedig már a második volt, amikor is azt mondtuk el, mi volt a legrosszabb, amit a múlt héten tettünk.

Az elmúlt hét pedig a söráztatta iskolakezdési partit jelentette Tate-ék medencéje körül, jutott eszembe, ahogy próbáltam kikalkulálni bármiféle hűtlenkedést. Mi is megjelentünk Davisszel egy kis időre Oliverrel együtt, Maddy pedig végig ott maradt, hogy a kis csapatnyi környékbeli kamasszal sütkérezzen és csobbanjon egyet. Char is ott volt, nyomorultan heverészett egy nyugágyon, gyömbérsört szopogatott, és sós kekszet rágcsált. A férje döntötte magába a Rolling Rockot, Tate-é pedig a kölyköket utasítgatta a grillsütő körül. Így, hogy Phillip részeg volt, Tate-re pedig nem figyelt senki, csak remélni tudtam Char érdekében, hogy megálltak egy csóknál. De most nem aggódhattam Char miatt. Pillanatnyilag levegőt is alig kaptam.

– Na és a harmadik kör… – hallottam saját elfuló hangomat.

– Azt kell megmondanod, mi a legrosszabb, amit az elmúlt hónapban műveltél, és ha a tiéd a legszörnyűbb, mindenki másnak innia kell – nézett velem farkasszemet Roux. – Aztán a legrosszabbat az elmúlt évből. És így tovább.

A három részeg fúria saját feszültségében vergődve civakodott az asztalnál. Épp ezért a köztünk lévő nem tűnt fel nekik, de én éreztem. Hosszú, ruganyos szalagként tekeredett körénk a feszültség. Hidegvérrel, izmosan kötözött egymáshoz minket.

– Ja, a farok kezdi, de néha a punci is jelet küld – bölcselkedett Lavonda.

– Miféle jelet? – kérdezte Panda. Nyilván az járt a fejében, Tate puncija csak nem az ő gusztusos férjének sugároz-e jeleket. De nem; Tate Charlotte-éra irányította.

Tőlem azonban nem futotta másra, mint hogy Roux-t faggassam:

– Hány kör van? Meddig megyünk vissza?

– Ugyan már, Amy! A jó játék egészen a végéig megy! – felelte, és rózsaszín nyelve épphogy egy szempillantásnyira villant elő, hogy sápadt felső ajkához érjen. – Gondolj csak vissza! Mi a legrosszabb, amit valaha tettél?

Valahogy a kezembe került az a jeges pohár. Vagy ő tette bele, vagy én vettem el. A számon éreztem a peremét. Mintha a távolból néztem volna, ahogy Egykörös Whey ledönti a langymeleg gint. De szükségem volt a melegére. Az egész testem halotti hideg lett.

Képtelen voltam értelmezni a többiek dühödt szavait. Mintha macskák prüszköltek és morogtak volna egymásra a csaknem üres palack Hendrick’s körül. El is tompult a hangjuk, ahogy Roux odahajolt hozzám. Bensőségesen, mintha egy titkot akarna megosztani velem, és én is közelebb hajoltam hozzá. Mintha csak hallani akarnám.

– Nem akarsz játszani? Semmi értelme – jelentette ki, és az ő totemállata a kalapos macska jóval baljóslatúbb változata volt. Elvadult jószág, hogy bajt hozzon egy házra, ahová egy anya sem térne haza többé. Ebben a házban én voltam az egyetlen anya, és magam engedtem be a bajt. Szélesre tártam előtte az ajtót, még reméltem is, hogy nem tévesztette el a házszámot. – Mert ugyan már, Amy! Simán nyernél. Szerintem simán leköröznéd ezeket a kispályás tyúkokat!

– Kifelé! – szólaltam meg halkan, ezer víz alatti méterrel a dohányzóasztalom körül okoskodó, részeg nők alól.

Roux azonban hallotta. Odalent volt velem ő is, pontosan úgy állt, mint amikor először pillantottam meg a tornácomon: félrebillentett fejjel, csípőjét domborítva. Széttárta a tenyerét, és fájdalmas, mégis gyönyörhöz hasonlatos érzés járt át. Végső soron mégsem jött üres kézzel. A múltamat tartotta a kezében, láthatatlanul, mégis súlyosan. Szinte láttam is.

– Bizony ám! Te nyernél.

– Nem igaz – feleltem, de még mindig felé hajoltam, mintha még többet akartam volna. Ugyanakkor a szavai triolákban futottak át az agyamon, mint a Holdfény-szonáta első, gyatrán, valamilyen mollban játszott taktusai. Simán nyernél. Simán nyernél. Te nyernél. Minden egyes savanyú akkord egyenesen az arcomba lövellt. Bűnös vagyok, és ezt ő is látta rajtam.

– Gyere át hozzám! Minél előbb. Sok mindent kell megbeszélnünk – mondta.

– Kifelé! – ismételtem meg, mire engem súrolva a lépcső felé vette az irányt. Elfordultam, hogy lássam, amint felmegy. Hallottam, hogy a hátam mögött Tate öklendezik, és Lavonda felkiált:

– A francba, fogd meg azt a szemetest!

Panda pedig felsikkantott:

– Jaj, ne!

Legszívesebben felrohantam volna Roux után, az ajtóig kergettem volna, hogy kitessékeljem, rázárjam, beakasszam a reteszt is. Csakhogy mit sem ért volna. Már felkavarta a múltat. Éreztem, ahogy behatol a véráramomba, és méregként terjed szét a testemben. Rám hozta az érdekes időket. És szabadjára eresztette őket bennem.

2

1991. MÁJUS 28., KEDD. A hold 01:36-kor ért pályája zenitjére, csupán pár perccel azelőtt, hogy egy kavics koppant volna a szobám ablakán. Kinyitottam, kidugtam a fejemet, és meg is láttam az éhes, teliholdtól megvadult Tigg Simmst. „Sült húst ennék!”, suttogta, mire lementem hozzá. A hold mozgásba lendített minket, fényben úszó órákon át siklottunk a jóval sötétebb reggel felé.

Valaha egyfolytában csak erre az éjszakára tudtam gondolni, amellyel minden rossz kezdődött az életemben. Szörnyű, sötét napok láncolatát indította el, beteggé tett, képtelen voltam enni vagy aludni. Már azelőtt gyógyszert kellett szednem magas vérnyomás ellen, hogy szavazhattam volna. Szó szerint majdnem megölt.

A középiskola utolsó két éve olyan volt, mintha féreg rágná a bensőmet, tekergő, élő szenny, amely minden jót felzabál, amiről remélhettem, hogy megvan bennem. Azt hittem, senki sem ismerhet meg igazán, ha nem tudja rólam a legrosszabbat is. Úgy gondoltam, ahhoz, hogy barátságot kössek, hogy bárkitől is szeretet remélhessek, múltam eleven, gyalázatos szörnyetegét oltárra kell helyeznem, és hason csúszva esedeznem bocsánatért.

Képtelen voltam rá, így hát maradtam magamnak. Érettségi után nyugatra menekültem, Kaliforniába, mint előttem annyi más elveszett lány. Ott aztán azzal kísérleteztem, hogy túl sokat ittam, kipróbáltam egy sor különféle drogot, és szörfös meg motorcsónakos fiúk napbarnított testébe próbáltam temetkezni.

A búvárkodás mentett meg. Az egyik „vízipatkány” ajánlotta fel, hogy elvisz kipróbálni a palackos merülést. Ráálltam; gondoltam, azzal is elütök pár órát, vagy talán jó lesz menekülésnek, akár még veszélyt is jelenthet.

De egyik sem volt. Imádság volt. Meditáció. Nyugalom és csend. Utána másra sem tudtam gondolni, mint hogy le kell vizsgáznom, hogy visszatérhessek abba a szótlan világba. Többé nem téptem be, mert betépve senki sem engedett volna merülni. Az alkoholt is alkalmanként legfeljebb egy-két sörre szorítottam vissza. Sportolni kezdtem, hogy meglegyen hozzá az erőm és az állóképességem, és újra elkezdtem enni. Egészséges ételt egészséges adagokban, hogy fitt legyek a búvárkodáshoz.

Hatvan, nyolcvan, százhúsz láb mélyen a kék mélységben, súlytalanul, miközben lélegzetem lüktető, bugyborékoló ritmust vert a fülemben, kiürültem, elcsendesedtem belül. Tökéletes szinkronban, eleven áradatként úszó halrajok közepén lebegtem. Tengeri uborkák és tengeri csillagok kúsztak lomhán a dolgukra. Teknősök siklottak tova mellettem, súlyosan, fenségesen. Az óceán teremtményeinek nincs szemöldöke, sem mozgékony ajka, így minden arc egyazon formára rögzült. Minden delfin mosolygott, minden angolna kissé haragosnak tűnt, minden csikóhal mintha meglepődött volna láttomon. Minden olyan tiszta, ítélettől mentes tekintetet vetett rám, alattam pedig végtelennek tűnt a még mélyebb kékség. Ott volt velünk a vízben az igazság is, de nem számított; a tenger mindent le tud nyelni.

Ebben a végtelen, változatos szépségben éreztem, milyen kicsi vagyok e széles, vad világon. Megfeledkezhettem magamról, miközben mégis teljes valómmal jelen voltam benne. Ez tette lehetővé, hogy ne igyekezzek meghalni többé. Ha nem lépek fel arra a legelső csónakra, már tényleg, de tényleg nem lélegeznék.

A szárazföldön is jobbra fordult az életem, na persze nem villámcsapásszerűen. Inkább mintha hosszasan, lassan fordult volna az ár. Sokáig gyakoroltam, hogy hagyjak minden gondolatot a múltról leülepedni az agyamban, lecsúszni a gerincemen, és eltűnni a mélyben. Múltam ott élt a szavaim, a gondolataim mögött, a tudatomnál is mélyebben, de ugyanúgy részem volt, mint a vörös, húsos szervek a belsőmben. A májamra sem gondoltam soha, mégis mindig ott volt; némán végezte a sötétben a piszkos munkát – szükséges és eltávolíthatatlan, mégsem szoktam gondolni rá. Soha az életben.

Persze ha bizonyos híreket láttam, eszembe jutott, vagy olykor hamvazószerdán, de ez volt minden. Sosem kotortam olyan mélyre, hogy szavakig vagy képekig jussak. Még akkor sem, amikor a múlt visszhangjai között találtam magam, mint például azon az estén, amikor megmondtuk Maddynek, hogy terhes vagyok.

Davis ideges volt miatta. Maddy több mint tizenhárom évig egyetlen gyerek volt. De csupa illendő dolgot mondott, és mosolygott is. Azt hiszem, Davis nem vette észre, hogy aggodalom fut át az arcán.

Utána nem tudtam elaludni. Lementem a konyhába egy forró teáért, és ott találtam Maddyt. A nyitott hátsó ajtóban állt, lába még odabent a kövön. A négyszögnyi éjszakában, amely körülvette, hemzsegtek a lehetőségek, melyek egész életén át kísérthetik, ő pedig egyenesen kisétált bele, félelem nélkül, az ifjúság ostobaságával, a drága.

Egy az út közepén megdermedt, csapdába esett kis állat arcával nézett vissza. De nem reflektorfény nézett rá. Csak az ő Szörnyetege, aki annyira szerette. Odaléptem hozzá, levettem a kezét a kilincsről, és becsuktam az ajtót. Éreztem magamban a mélyre elsüllyesztett, mégis eleven legrosszabbat. Legszívesebben felkotortam volna az egészet, hogy megmutassam neki, és megkérdezzem: látod hát, hogy minden egyes pillanatnak mekkora tétje van? De még tizennégy éves sem volt. A fiatal állatok minden, önnön halhatatlanságába vetett hite égett benne. A múltam semmi máson nem lett volna képes változtatni, csak azon, ahogy ő tekintett rám.

– Kivel van találkozód, te gyerek? – kérdeztem elég szigorúan.

– Csak Shannonnal – felelte, és én elhittem.

– Menj, és írj neki! Mondd meg neki, hogy lebuktál, és jobb lesz, ha azonnal ágyba bújik, különben felhívom az anyját.

– Az Öregnek is elmondod? – kérdezte idegesen.

– Természetesen. Mindig mindent elmondok az apádnak – feleltem, és ez majdnem, de csak majdnem igaz is volt. – De azt is megmondom neki, hogy alaposan elbeszélgettünk, és többé nem teszel ilyet. Mert ugye nem fogsz? – Bólintott, de még mindig idegesnek tűnt, úgyhogy a kedvenc filmünkből, A herceg menyasszonyából idéztem neki: – „Ezúttal nem eszik meg Borókát az angolnák.”

Erre elvigyorodott, és megpuszilt.

– Te vagy a legjobb szörnyeteg! – Azzal könnyű léptekkel beszaladt.

Hagytam, hogy a súly vizsgálatlanul süppedjen vissza a helyére. Ahogy három évvel korábban is, amikor Char elkapta az influenzát, miközben a férje épp vidéken járt. Még ibuprofén mellett is harminckilenc fok fölé kúszott a láza, verítékben úszott, és úgy reszketett, hogy alig tudott talpra állni.

Beköltöztem hozzá, hogy vigyázzak a még aprócska Rubyra, és gyümölcslével meg erőlevessel tömjem Chart, nehogy kiszáradjon. Amikor végre csillapodni kezdett a láza, egyszer csak megragadta a kezemet, és azt mondta:

– Te vagy a legjobb barátnőm! Hát nem hangzik hülyén hangosan kimondva? Nem vagyunk már kilencévesek!

Összekulcsolt kezünkre néztem, és arra gondoltam, fogalmad sincs, Char, hogy mit szorongatsz a kezedben. Úgy rám tört a vágy, hogy meggyónjak – hogy a legjobb barátnőm a magam teljes egészében lásson –, hogy ez a késztetés és a létező összes, megnevezhetetlen érzelem hideg, sós hullámként söpört át rajtam. Lelki szemeim előtt ott lebegett az a kövér, kicsattanó telihold. De nem Charlotte dolga volt, hogy megbocsásson nekem.

Ám csak ennyit mondtam:

– Akkor fonjunk karkötőt egymásnak! – mire elnevettük magunkat.

Nem egészen öt éve történt, hogy a legerősebben engedtem feltörni, akkor, amikor egyszer átmentem Davishez vacsorázni, és mint kiderült, Maddy az egyik barátnőjénél aludt. Addig csak úgy voltam nála, hogy ő is otthon volt, és hármasban néztük a családi filmeket, meg pizzát rendeltünk. Utána pedig kikísért a kocsimhoz. Már majd egy éve találkozgattunk, de csak nemrégiben került sor szexre köztünk, és akkor is mindig csak az én kis garzonomban – leeresztett redőny és lekapcsolt lámpák mellett. Sosem maradt ott éjszakára. Mire Maddy felébredt, az apukája egyedül volt ott, és már sütötte neki a tojásrántottát.

Aznap éjjel nekem főzött vacsorát. Sütőben sült csirkét párolt zöldbabbal, salátával és krumplipürével. Davis úgy főzött, mint aki egyenesen Betty Crockerhez fordult tanácsért, miután a felesége magára hagyta egy másodikos gyerekkel. Alap amerikai húsétel háromféle körettel, sóval-borssal ízesítve. Nem volt rossz, de úgy turkálta a tányérján az ételt, mint egy sorozatszínész, aki épp azt játssza, hogy vacsorázik.

– Mi a baj? – kérdeztem.

Megrázta a fejét. Lenyelte a nagy semmit a szájában. Komornak és szomorúnak tűnt, és ha nem értem meg olyan jól, azt hihettem volna, hogy szakítani akar velem.

– Igent fogok mondani. Rád, Maddyre, az egész csomagra – jelentettem ki, de csak ült, és meredt maga elé, a szinte érintetlen ételre. Halkan hozzátettem: – Nem az a fajta vagyok, aki valaha is elhagyna.

Ekkor végre a szemembe nézett. Bólintott. Továbbra is nagyon komolyan apró bársonydobozt húzott elő a zsebéből, és az asztalon felém csúsztatta. A gyűrű egyszerű volt, és elegáns, rózsaarany karika szerény, marquise csiszolású kővel. A volt feleségéé kisebb volt, és kerek. Azon a képen láttam, amelyet Maddy tett ki a szobájában.

– Igen! – vágtam rá azonnal, aztán pirulva tettem hozzá: – Már ha meg akartál kérni egyáltalán…

Erre elnevette magát. Felállt, odajött hozzám, és letérdelt, hogy megadja a módját. Ezután végre megnyugodott, és kellemesen telt a vacsora. Elmosogattunk – én leöblítettem az edényeket, ő pakolt a gépbe, aztán most, első alkalommal, felmentünk a hálószobájába. Behúztam a függönyt, és leoltottam minden lámpát.

Utána éberen feküdtem a férfi karjában, aki hamarosan a férjem lesz. Aki még teljesebben rám bízza a lányát. Ez a derék ember az egyenes tartásával, a csendes odaadásával, hogy az orgazmusig juttasson, a nyugdíjpénztári alapjával megérdemelte volna, hogy tudja, mit kap. Végigsimítottam a gyűrűn. Pont jó volt. Persze hogy jó volt. Davis elvégezte a házi feladatát. Oldalra fordultam, én voltam a kis kifli, Davis pedig velem fordult, keze a hasam apró, puha dombjára tapadt. Kíváncsi voltam, vajon érzi-e a régi striák érdes nyomait, ezeket a halvány emlékeket kamaszkoromból, amikor kövér voltam.

Késő éjszakáig suttogva beszélgettünk, ahogy a friss szerelmesek szoktak. Élete legnehezebb időszakáról, amikor Maddy anyja elhagyta, már tudtam. Addigra Laura már minden áldott nap ivott. Amikor veszekedtek, a nő keserű, részeg dolgokat vágott a fejéhez, amelyek a legbensőbb érzéseiben sértették meg. Azt is tudtam, hogy rehabra vitte, de Laura két nap múlva otthagyta az egészet. Soha nem tért haza.

Aznap éjjel többet is mesélt. Hogy hogyan zokogott a haragjában és bánatában magánkívül lévő Maddyvel, miközben ő maga nem érzett mást, csak megkönnyebbülést. Bevallotta, hogy Laura nélkül tágasabbnak, levegősebbnek érezte a házat, mintha hirtelen minden szoba megtelt volna oxigénnel. Közben pedig gyűlölte ezt a nyers, titkos örömöt, mert a gyereke határtalanul szenvedett. Árulásnak érezte. Végül is ez a gonosz, iszákos nő volt az, aki Laurából maradt, a nőből, akit szeretett. Vele állt valaha az oltár elé, és esküdött meg. Magamhoz öleltem, és éreztem, hogy egész testében enyhén reszket, miközben elsuttogta, hogy cserben hagyta őt. Megnyugtattam, hogy nem így van. Nem az olcsó, dobozos bornak fogadott örök hűséget, márpedig a végére Laura teljesen feloldódott benne. Közöltem vele, hogy jó volt a feleségéhez, rendes és hűséges.

Ha valaha is volt rá megfelelő pillanat, hogy hagyjam felszínre törni a múltamat, megmutassam neki, mindent elmondjak, ez volt az. Ő kiterítette elém a maga kudarcát, megkérdezte, tudom-e úgy is szeretni, hogy ismerem a leggyengébb pillanatát. Biztosítottam felőle, hogy igen, és ahogy ennek nyomán békére lelt, én is békét akartam. Micsoda megkönnyebbülést jelentene, ha felszabadítanám az igazságot ebben a kis szobában! Ha itt érezném magunk körül a levegőben. Ha teljesen feltárhatnám magam. Éreztem is, ahogy mocorogni kezdenek bennem a szavak. Azt az égboltot láttam magam előtt, amelyet már évek óta nem láttam.

1991. május 28., kedd. A hold 01:36-kor ért pályája zenitjére…

De a szavak mégsem hagyták el a számat. Ott feküdtem a karjában a sötétben, és hagytam, hadd szálljon le az a hold. Nem is követtem az ereszkedését. Nem kellett, hogy szeresse azt a lányt, aki voltam, és azt sem kértem volna tőle, hogy bocsásson meg neki. Miért kellene? Csak arra volt szükségem, hogy most szeressen. Csendben maradtam, hallgattam, ahogy egyre egyenletesebben lélegzik, és elalszik.

De most Roux felkotorta, hogy ilyen mélyen belém nyúlt. Felkelt az a régi hold, és sápadt fényében lehetetlen volt nem látnom. Lehetetlen volt nem emlékeznem.

Tizenöt évesen addig festettem koromfeketére vörösesszőke hajamat, míg élettelen pamacsokban nem lógott a hátamra. Sűrű, Betty Page-stílusú frufrum volt, túl komor a puha holdvilágképemhez. A szemembe lógott, ahogy kihajoltam az ablakon, hogy integessek a holdfényben úszó Tig Simmsnek, aki sültet kért.

Már vártam rá, nagydarab testem úgy töltötte be a körfotelt, mintha nagy kanál fagylalt volnék egy széles, kerek tölcsérben. Máris a másnapi iskolai egyenruhám volt rajtam; rakott szoknya tengerészkék pulóverrel. Mellettem a válltáskám, benne egy doboz Lysollal, bár félig-meddig abban reménykedtem, Tig nem bukkan fel. Ez volt az első éjszaka, hogy a hold telinek látszott, és holnap vagy azután még sokkal jobb lenne – már ha egyáltalán megjelenik. Nem jött el minden hónapban, és nemegyszer fordult már elő az is, hogy készületlenül keltett fel véletlenszerűen, szinte teljesen holdtalan éjszakákon.

Lesuttogtam neki:

– Adj egy percet!

Felvigyorgott rám, és rakoncátlan haját kisöpörte a homlokából. A napon fémes árnyalata volt, egészen bronzos, de most szinte feketének látszott. A Brighton házirendje a fiúknak rövid hajat, a lányoknak hosszú szoknyát írt elő, de Tiget göndör fürtjei megmentették attól, hogy túl sokat kelljen fodrászra költenie; ha kihúztam volna egy tincset, valószínűleg a válla alá ért volna.

Megint intett, hogy siessek, immár türelmetlenül. Felmutattam a hüvelykujjamat, és belepirultam, mennyit bénázok. Becsuktam az ablakot. Még át kellett lopakodnom az egész házon, végül ki a hátsó ajtón. Idomtalan testem miatt nem libbenhettem ki csak úgy az ablakon, osonhattam végig a tetőn, szökkenhettem át a tölgyfára és mászhattam le a földre, ahogy a bátyám csinálta sokszor a szomszéd szobából. Begyömöszöltem a lábamat kitágult, lapos sarkú cipőmbe, felkaptam a táskámat és a gitáromat, és lesettenkedtem a földszintre, közben alig vettem levegőt, és vigyáztam, nehogy nekiüssem a hangszert a korlátnak. A lopakodás miatt azonban igazán éreztem a testemet. Egyszeriben igencsak tudatában voltam, hogy hömpölyög körülöttem. Az a xilofonhang kezdett csilingelni a fejemben, amely a rajzfilmekben szól, amikor valaki oson, és keserűen ismertem be, hogy nem sok dolog viccesebb, mint amikor egy dagadék próbál lopakodni.

Miután leértem, szép csendben átsiettem a nappalin, minden egyes lépésem könnyedebb volt, ami a szüleim hálószobájától távolabb, a konyha felé vitt. Ezeken az éjszakákon, miután alaposan betéptünk, és eljátszogattunk néhány órát, rendszerint arra kértem Tiget, vigyen a Gofriházba. Chez Gofri, csak így hívtuk. A te benzined, a kaja az enyém, mondtam mindig, mert ritkán volt pénze. Lysol-felhőbe burkolóztunk, hogy elnyomjuk a fűszagot, és bementünk enni a kamionosok közé, ahol a zenegépből Patsy Kline szólt, és mindnyájunknak vörös volt a szeme, mert egész éjjel fenn voltunk. Literszámra ittuk a kávét, az enyém drapp színű volt a tejszíntől. Onnan pedig egyenesen a suliba mentünk. Mivel apám még pirkadat előtt indult dolgozni, anyám pedig nyolcig aludt, a bátyámon kívül senki sem tudhatta. Connor pedig nem köphetett be: ő sokkal többször kilógott.

Azt kívántam, bár ma este is eljuthatnék Tiggel a Gofriházba. Istenem, sült szalonna! Jól átsült tócsni, a tetején egy viaszos szelet, ráolvadt, sárga sajttal! Palacsinta – szinte már éreztem is a nyelvemen a juharszirup vékony rétegét. Csakhogy most én is le voltam égve; pont e héten, a „nagy bejelentés” után közölte velem anya, hogy mostantól a zsebpénzemet egyenesen a megtakarítási számlámra teszi. Még a perselyemet is kifosztotta, berakta a bébiszittelésből összegyűjtött pénzemet is. Az egyetemre, azt mondta, noha a nagyi letéti számlájának hála arra már megvolt a fedezet. Bőven. Mindketten jól tudtuk, hogy igazából azért csinálja, hogy ne vehessek kaját.

Fogtam négy körtét a pulton álló cseréptálból, és bedobtam őket a Lysol mellé a táskába. Benéztem a spájzba is. Leveskonzervek, olajbogyós üvegek, ötféle gabonapehely, amelyek külsőre és ízre is mind olyanok voltak, mint a cédrusforgács a hörcsögöm ketrecének az alján.

Kinyitottam a hűtőt, ahol íztelen falként több csomag bőr nélküli csirkemell sorakozott arra várva, hogy zsiradék nélkül kisüljenek. Kihalásztam egy csomag kilencvennyolc százalékban zsírmentes sonkát a fiókból. Kétfelé osztottam a szeleteket, és egy-egy szelet papírvékony diétás kenyérre tettem őket. A házban nem tartottunk sem sajtot, sem majonézt. Ketchupot sem; a cukor miatt. Egy kis mustárt nyomtam rájuk, aztán zacskóba tettem.

Ez volt a legtöbb, amit a teliholdtól megvadult, hús után sóvárgó Tignek kínálhattam. Másnap jobbal is szolgálhattam volna. Az utcabeli Shipley-ék kisbabája nemigen aludt éjszakánként. A csinos Mrs. Shipley megkért, hogy menjek át rögtön iskola után, és vigyázzak a gyerekekre, hogy ő addig lepihenhessen kicsit. Anyának mondhatnám, hogy könyvtárban voltam, és megtartanám a pénzt.

Ráadásul a hároméves Lollyval közben nassolgatnánk is, levennénk az Oreo tetejét, lenyalnánk a tölteléket, és a kekszet Mrs. Shipley magas zsírtartalmú tejébe mártogatnánk. Ajkunk fölött tejbajusszal Ariel vagy a Muppet-figurák képeit színeznénk, miközben a kis Paul a mózeskosárban gügyög és nyáladzik. Mrs. Shipley sosem vette észre, hogy a hátizsákomban kekszet vagy csipszet csempészek haza tőle. Törékeny válláról lecsúszó parasztblúzokat hordott feszes halásznadrággal; kizárt, hogy ilyesmit evett volna. El sem tudtam képzelni, hogy leveleken kívül bármit is eszik.

De Tig most volt itt. Szóval körte lesz, és rágós, zsírtalan sonkával megtömött diétás kenyér. Kétségbeesésemben megnéztem az alsó szekrényeket is. Dobozok, lábosok, konyhai gépek, semmi jó vagy egyáltalán ehető. Míg be nem pillantottam a mosogató alá.

Leghátul, a tisztítószerek és tartalék mosogatószivacsok mögött elrekkentve jókora, zöld palackot pillantottam meg. Vörösbor? Olyan régóta állhatott ott, hogy a teteje poros volt, és a nagy üveg azt jelentette, hogy olcsó fajta. Túl olcsó ahhoz, hogy a nappali bárszekrényébe állítsák. Rémlett is, hogy apa hozta pár hónapja. Sangriához. Anya azt mondta rá, „azt mondtam, ne túl drágát, nem azt, hogy ecetet!” Ez persze apára vallott. Azért szúrta el, hogy anya ne háborgassa ilyen feladatokkal.

Megtorpantam. Egy-egy kortyon kívül anyu pezsgőjéből szilveszterkor vagy esküvőkön, sosem ittam még. De lehet, hogy tetszeni fog, Tignek pedig biztosan imponál majd. Ráadásul anya tartozik nekem ennyivel. Egyetlen hétfői csapással elvette az összes pénzemet, és tönkretette az egész nyaramat is. És nem mintha lebukhatnék. Anya vak az olcsó dolgokra, apának pedig csak az tűnik fel, ami nincs ott az orra előtt, amikor épp akarja. Ha a Blanton’sszal lépnék le, pontban este hétkor anyám után kiabálna: Janine! De ez? Ez láthatatlan. Ha pedig a bátyám valaha is benézett volna ebbe a szekrénybe, már rég elcsaklizta volna.

Féltucatnyi tisztítószert kellett óvatosan arrébb húznom, hogy hozzáférjek az óriási üveghez, és közben ne csapjak zajt. Aztán mindent a helyére tettem, és sietve kisurrantam az éjszakába a hátsó ajtón át.

Tig az udvar szélén várt, szintén iskolai egyenruhában, csak a nadrágja már kirojtosodott alul, másoktól levetett inge pedig tengerészkékről koszos királykékre fakult. A gitárt, a súlyos palackot és a válltáskát cipelve cammogtam felé. Ahogy közelebb értem, láttam, hogy az arcán a véraláfutás fura khakizöldre változott a holdfényben. Múlt héten összebalhézott a Seggfejjel, az anyja új pasijával, de friss sérülésnek nem volt nyoma rajta. Legalábbis látható helyen. Ahogy odaértem hozzá, felmutattam a palackot, mire hangtalanul tátogta: Francba is, Smiff, király! Mindig a vezetéknevem, a Smith maga alkotta, elnyelt végű, punk-rockos változatán szólított. Sosem Amynek. Csak Smiffnek vagy Smiffynek. Nagyon tetszett, hogy olyan menőn hangzik, de azt utáltam, hogy csak afféle haverrá fokozott le vele. Gyakorlatilag fiúvá.

Keresetlen lovagiassággal vette át tőlem a gitárt, és szótlanul igyekeztünk a kocsija felé. Csillogó, cseresznyepiros acélmonstrum volt, 1967-es AMC Ambassador, vagyis leginkább az. Maga rakta össze a volt nevelőapja műhelyében, kidobott alkatrészekből. Ugyanolyan veszélyesen szexin festett, mint maga Tig, főleg a Brightonban, ahol Jeepek, használt BMW-k és Miata kabriók között terpeszkedett. Most épp egy 1978-as Chevy Nova darabjait gyűjtögette, hogy újabb kocsit rakjon össze belőlük, amelyet majd talán elad.

– Nem akarsz gyakorolni? – súgta, és felém nyújtotta az Ambassador kulcsát.

Legutóbb is felajánlotta, de zsigerből visszautasítottam. Nem azért, mintha nem akartam volna. Volt tanulójogsim, és odáig voltam, hogy vezethessek. Csakhogy attól féltem, esetleg nem férek be a volán mögé. Egy szörnyű pillanatra felvillant előttem a kép, ahogy beszorul a belem, és szuszogva, morogva próbálom bepréselni a testemet Tig szeme láttára. Akkor elutasítottam, de aztán „véletlenül” a kocsiban felejtettem a magammal csempészett édességet. Miután Tig már kényelembe helyezte magát, visszamentem érte, és kipróbáltam. Kényelmesen be tudtam csusszanni a sofőrülésre. Tig hosszú lábát nem vettem számításba. Reménykedtem is benne, hogy most is felajánlja.

– Hogy a francba ne! – suttogtam, és elvettem a kulcsot. Neki már rendes jogsija volt, így legálisan vezethettem mellette. Vagyis volna, ha felnőtt lett volna.

– Gondolkoztam a banda nevén – közölte Tig, miután beszálltunk, és magunkra csuktuk az ajtót. A környéken minden ház egyedi volt, és hatalmas, fákkal benőtt telkeken állt. Az útról senki sem hallhatott minket.

– Azt hittem, Kamukornisok leszünk, nem? – kérdeztem, miközben pirulva lazítottam a biztonsági öv ezüstös csatján. Az Ambassadorban csak kétpontos biztonsági öv volt, és az Tig karcsú alkatára volt állítva.

– A Kamukornisok csajbandásan hangzik – felelte.

– Cseszd meg! – Végre bekapcsoltam az övet. Elfordítottam a kulcsot, és az izomautó hatalmas motorja nagy morajjal életre kelt. – Mi bajod a csajbandákkal?

Fürtjei közé túrt, hogy előhalássza a füle mögé dugott jointot, de majdnem el is ejtette, amikor egy nagy ugrással meglódultunk. Nevetett, én pedig a kuplunggal küszködve újra megpróbáltam. A tanfolyamon kézi sebváltóval is megtanultam boldogulni, de Tig kocsijával nehezebb volt bánni, mint a Brighton béna, anyukáktól levetett szedánokból álló flottájával.

Elindultam, hogy kikeveredjünk a környékről. Nem a főbejárat felé, ahol díszes kovácsoltvas kapun cikornyás betűk hirdették: WAVERLY PLACE. Hátra, a beépítetlen földek felé.

Tig az ajka közé dugta a jointot, és cowboyos mozdulattal a farmerjához lendítette a Zippóját, mire felnyílt a fedele, és fellobbant a láng. Sietve letekertem az ablakot: a Lysol sem nyom el mindent. Jó mélyet szívott belőle, aztán átpasszolta.

– Semmi gáz a csajbandákkal, kivéve az, hogy jellegüknél fogva én nem játszhatok bennük. – Fura, fojtott hangon beszélt, ahogy benn tartotta a levegőt.

Letekertem az utasoldali ablakot is, és elvettem a jointot, alaposan beleszívtam, úgy, hogy bőséges levegő is jusson belém. Szerettem, ha be vagyok tépve, csak nem túlságosan. Ha csak enyhén voltam beállva, jófajta éhség fogott el; mindig éhes voltam, de betépve anélkül tudtam enni, hogy éreztem volna a testemről lógó zsírcsimbókokat, a láthatatlan, ítélkező szemeket, a szégyen utóíze nélkül. Még Tig előtt is képes voltam enni – amit tisztán sosem tettem volna –, behabzsoltam bármit, amit a Gofriház kínált. Ám ha túlszívtam magam, furcsa szorítást éreztem, mintha abroncs lett volna a mellkasom körül, ami a szívemet préselte. Ráadásul paranoiás lettem tőle, ugyanakkor túlságosan is felszabadult. Mi van, ha úgy betépek, hogy megfeledkezem magamról? Még a végén éhes szájamat kitátva rávetem magam, mohó kezeim a testét markolásszák; tönkretenné köztünk ezt a fura barátságot, márpedig engem csapongó beszélgetéseink éltettek ebédidőben, az, amikor együtt tanultunk a könyvtárban, és legfőképpen ezek az éjszakák.

– És mit szólnál a parlagfűhöz? – vetettem fel. – Mert én parlagon heverek, te meg… szóval tudod.

Tig megrázta a fejét. Nem esett le neki.

– Érted, én parlagon, te meg rajta vagy a füvön.

Horkantva felnevetett.

– A füvön nem lehet rajta lenni.

– Tudom – feleltem bölcsen. – Csak füvezni lehet – és arra gondoltam, a végén még megüti magát. Imádtam megnevettetni, és minél messzebb kerültünk otthonról, annál könnyebbnek éreztem magam. A joint is segített, úgyhogy még egyet szívtam belőle.

– Parlagfű. Te meg én – szólalt meg végül, amikor újra levegőhöz jutott. – Tökéletes! Főleg, hogy az egész suli allergiás ránk.

Elvigyorodtam, mert ez annyira igaz volt. Kívülállók voltunk, jobb híján sodródtunk egymáshoz, mert én kövér voltam, ő pedig szegény. A többiek közül senki nem volt egyik sem. A Brightonban aztán nem. Volt pár testesebb csaj, egy pufók srác, de én voltam a legeslegnagyobb darab az egész iskolában. Talán még a nagy, anyás mellű, parókás iskolatitkárnál is kövérebb. Ő azonban nagymamakorú volt, úgyhogy senkit sem érdekelt, milyen kövér. Az sem érdekelt senkit, hogy él. Néha mentolos cukorkával kínált, közben lesütötte szomorú szemét, mintha azt akarná kifejezni, tudja, hogy ugyanolyanok vagyunk, és ezekben a pillanatokban nagyon gyűlöltem. Persze azért elvettem a kurva cukorkát.

Tig pedig igazán, tényleg szegény volt, az egyetlen az iskolában, aki teljes ösztöndíjjal volt ott. Minden más ösztöndíj csak részleges volt, pár középosztálybeli vagy munkásszülő különösen tehetséges gyereke kapta. Tig korábbi nevelőapjáé volt a Vintage Wheels műhely, ahol a legbefolyásosabb brightoni apukák krémje hobbiból újíttatott fel klasszikus kocsikat. Az exmostoha hívta fel a figyelmüket Tigre, aki hivatalosan is zseninek minősült. Tig elfogadta az ösztöndíjat, de sosem illeszkedett be. Magában rótta a folyosókat. Az okos srácoknak való könyveket olvasta – Szép új világ, Kozmosz, A dzsungel –, mégsem vegyült az okostojásokkal.

Tig előtt velük elegyedtem, Peg, a második legkövérebb lány kényszer szülte barátsága mellett kötöttem ki. Testét az enyém még szélesebb árnyékába rejtette, beolvadt az én zsírtömegembe, de egyetlenegyszer sem hívott, hogy nézzünk meg egy filmet hétvégén. Arra mégsem lettem volna képes, amire Tig, mielőtt ott voltam én neki: a menzán lazán lehuppant egyedül egy kis sarokasztalhoz, ott olvasgatott, miközben módszeresen eltüntette az utolsó morzsát is a tálcájáról. Irigyeltem az anyagcseréjét. Az fel sem merült bennem, hogy nap mint nap jószerivel az ingyenes iskolai ebéd volt az egyetlen alkalom, hogy ételhez jutott.

Átadtam neki a jointot, és ahogy a sínekhez értünk, fékeztem. Most már kint jártunk a környékről, a beépítetlen területeken. Körülöttünk tömjénfenyők magasodtak. Lassan, óvatosan döccentünk át a síneken.

– Beszari vagy, Smiff – jegyezte meg Tig, de minden rosszindulat nélkül. Ő előszeretettel adta rá a gázt, hogy megpróbáljon ugratni, noha rendszerint csak akkorát nyekkentünk, hogy összekoccant a fogam. Egyszer-kétszer viszont tényleg mintha sikerült volna a levegőbe emelnie az acélszörnyeteget. Én féltem volna megpróbálni. Mi van, ha nem jól csinálom? Még leszakítom a kipufogót.

Ahogy a földútra fordultam, Tig még egy jókorát szippantott, aztán gondosan elnyomta a fél jointot, és a hamutartóba tette. Hús után kutatva beletúrt a táskába. Előhúzta az egyik szendvicset.

– Ez az, Smiffy, isten vagy!

– Szívesen! – artikuláltam mennydörgő, istenséghez illő hangon, mire felröhögött.

Bekapcsolta a rádiót. Mindig a 101.5-re, az alt-rock és old-school csatornára állította, mert azt mondta, ez az egyetlen, amit érdemes előre beállítani. Jó három héttel azelőtt azonban az összeset egy szirupos popcsatornára hangoltam, amiről tudtam, hogy utálni fogja, de még egyikre sem kapcsolt oda, hogy észrevegye. Nem bírtam tovább várni, úgyhogy benyomtam az egyiket. Morrissey panaszos siráma elhallgatott, és MC Hammer kurjantott fel.

Megnyomta a négyes gombot, a kettest; csak MC Hammer maradt.

– Smiff, te átkozott seggfej! – mondta olyan gyengéden, hogy belepirultam.

Kihalászta a szendvicséből a sonkát, és az arca előtt himbálta, mint valami rózsaszín rongydarabot. Együtt dúdolt a kórussal, de a refrén végén felkiáltott:

– Ham time! – és a hús felé kapott a fogával, mire mindketten vihogni kezdtünk.

– Ham time! – kiabáltuk együtt. A kocsi megingott az ösvényen, ágak karcolták az oldalát.

– Hé! – kiáltott fel Tig még mindig nevetve, mire egyenesbe hoztam a kocsit, és lassítottam. Az utolsó fél mérföldet szinte lépésben tettem meg a fák között, miközben rövidke, lopott pillantásokat vetettem római arcélére, éles metszésű állára, hosszú ujjú zenészkezére.

Tig dudorászott, ette a szendvicsét, és egyszer sem érezte meg a pillantásomat. Ebben ügyes voltam. A suliban tanultam meg, ahol a többi lányt nézegettem. A szemem úgy tapadt a testükre, hogy magam is zavarba jöttem; olyan mohón. A legszemetebb lányoknak volt a legszebb testük, mintha a karcsú lábak, hetyke mellek és a tiszta, friss bőr feljogosította volna őket a kegyetlenkedésre.

Nem érdemelték meg azokat a légies, fesztelen testeket, amelyekben oly könnyedén hajladoztak és libbentek. Milyen érzés lehet úgy futni, hogy közben nem érzem a rajtam hömpölygő hájat, amely minden lépést megalázó csosszanássá változtat? Én is ilyen szemét lennék, ha megtehetném? A dolgok jelen állása szerint igyekeztem mindig jóindulatúan és kedvesen viselkedni.

Egyszer futás után az öltözőben megfeledkeztem magamról, és nyíltan megbámultam Shelley Gastot és barátnőit. Egyik lábukról a másikra álltak, mindenre rátámaszkodtak, a karcsú derekukat tapogatták. Olyan hajlékonyak voltak halvány rózsaszín vagy napbarnított bőrükben – a Brightonban nem is nagyon lehetett más színárnyalatot látni. Shelley volt közelebb, csaknem meztelenül ácsorgott az öltözőszekrénye mellett, bugyija magasan felszaladt feszes kis segge félholdjain.

– Miért nincs nekem cicim? – siránkozott. Pedig volt; hetyke, B kosaras melle volt, vattacukorszínű bimbókkal. Néztem, ahogy apró pettyes melltartójába dugja őket. Az enyémek csak dudorok voltak, épphogy kitüremkedtek mellkasom zsírtömegéből. Nekem nem nélkülinek tűntek, nem annyira melleknek, mint két kisebb zsírgöbnek aláomló hasam tripla hurkája fölött. Shelley rajtakapott, hogy bámulom.

– Mi van, leszbi vagy? – szólalt meg, miközben áthúzta a fején az egyenblúzt, én pedig ideges kis nevetést hallattam.

– Csak nagyon tetszik a melltartód – feleltem kedélyesen, szívélyesen. Nem akartam, hogy én legyek a Dagadt Leszbi. A Dagadt is épp elég volt. – Nekem is kéne már egy új.

– A Dillard’s ból van, de a te méretedben úgysincs – közölte Shelley.

Ezek után megtanultam, hogy csak lopva pillantsak rájuk, úgy, hogy soha ne vegyék észre sóvárgó tekintetemet. Ha az egyikük mögé keveredtem a folyosón, ide-oda járt a pillantásom, apró kortyokban ittam be a látványt. Egy sor öltözőszekrény, egy karcsú csípő. Ablak, aztán csupasz lábak, amelyek fölött ringott a rakott egyenszoknya. A hasamhoz szorított könyvkupac, aztán egy keskeny vállak között libbenő, fényes lófarok. Mostanság pedig Tig Simms bámulására alkalmaztam ugyanezt a módszert.

Magas volt, és ugyanolyan karcsú, mint azok a lányok. Ha felszaladt a hasán az ing, kilátszottak a bordái. Másodkézből való nadrágja a csípőcsontján lógott, de széles válla volt, napbarnított bőre és sötét szeme. Meg az a zabolátlan hajzat.

A földes fordulóban leparkoltam. Az utolsó száz métert a tűzrakóhelyig gyalog kellett megtennünk egy keskeny ösvényen. Tiget küldtem előre, hogy ő szaggassa le az esetleges pókhálókat. Én utáltam, ahogy a bőrömhöz érnek. Tig vitte a zenecuccokat, én a kaját, a bort és egy viaszos McDonald’s poharat, amelyet a hátsó ülésről ástam elő. A kesztyűtartóban Tig zseblámpát is tartott, de a holdfényben őrületesen világos volt az éjszaka, és különben is úgy ismertük ezt az ösvényt, mint a tenyerünket.

Három szálkás fapad vette körbe a hamulepte mélyedést, mi pedig elfoglaltunk egyet-egyet, és nekiláttunk előpakolni. Mögöttünk ócska fészer állt benne egy dohos matraccal, amely úgy tele volt gyanús foltokkal, hogy valószínűleg attól is teherbe esem, ha csak ráülök. Ha most hétvége lenne, valaki már biztosan elfoglalta volna. Rengeteg srác ismerte ezt a helyet. De most, hajnali egykor hétköznap, csak a miénk volt.

– Dugóhúzót nem hoztál? – kérdezte Tig, miközben újabb jointot nyomott a kezembe, és felemelte a palackot. Elszontyolodtam, ám ő elvigyorodott. Lecsavarta a kupakot, és úgy nyújtotta felém, mintha bűvésztrükköt hajtott volna végre. – Rá se ránts, Smiffy! Látod, a paraszti furfang! – jelentette ki azon a hangon, amelyen a Seggfejet szokta utánozni, és elnevettem magam. Hogy a fenébe is gondolhattam, hogy parafa dugó lenne benne? Csaknem színültig töltötte a papírpoharat, és nagyot húzott belőle.

– Ahh, Smiffy! Ez aztán a cucc! Az íze, mint a keserűség!

Odakínálta a poharat. Szúrósan savanyú szaga volt, mint a rossz salátaöntetnek. Mégis megittam. Három jókora kortyra, lélegzetemet visszatartva, mintha orvosság volna.

Tig szemöldöke eltűnt a homlokába hulló, göndör tincsek mögött. Sűrűn előfordult, hogy kimentett pár doboz sört az anyjától és a Seggfejtől, de nem szerettem az ízét. A piapartikra pedig, amelyeket a brightonos srácok rendeztek odalent a sziklás parton, engem sosem hívtak.

Ma viszont? Pontosan oda akartam tapasztani az ajkamat, ahol az övé ért a pohárhoz. Ráadásul a fűtől kiszáradt a szám. Ittam még egyet, és ezúttal kicsit könnyebben csúszott.

Abban a pillanatban képes lettem volna gyilkolni egy kis sajtos popcornért. Vagy bármilyen sajtért.

Játszani kezdtünk – a Smithstől, a Violent Femmes-től, a Cure-tól –, a dalok között pedig egymásnak adogattuk a poharat, aztán a jointot. Tig lágy hangon, olykor dörmögve énekelt, és élveztem, ahogy összefonódik a kettőnk hangja. A Pixiestől játszottam volna valamit, és amikor a „Here Comes Your Man”-t énekeltük, a hangjegyek szinte láthatóan szálltak fel és kavarogtak körülöttünk. Ebből tudtam, hogy nagyon, de nagyon be vagyok tépve.

Könnyűnek éreztem magam. Megfeledkeztem a testemről, csak lényegi valóm voltam, amelyet olykor olyannak éreztem, mint egy izzószálat, fényesnek, forrón lángolónak. Most nem mentek döcögősen az akkordváltások, pedig Tig volt a zenész; ő tanított az öreg gitáron, amelyre Connor bátyám ráunt. Leginkább csak egyszerű akkordokat pengettem, míg ő játszotta a dallamot. De ma éjjel úgy éreztem, mintha tudnám, épp mit fog tenni, merre mozdul a keze és a hangja, mintha egyek volnánk. Könnyedén, tökéletesen, harmóniában találkoztunk össze.

– Király a parlagfű, mi, Smiffy? – jegyezte meg, amikor egy kis szünetet tartottunk, hogy megegyük a körtét, megosztozzunk a másik szendvicsen, és még többet igyunk és szívjunk.

– Az hát! De úristen, mennyire utálom a körtét! – feleltem, miközben töltöttem. A palack könnyebb lett, és enyhén meglódult vele a világ is, túltöltöttem a poharat. Kiloccsant a bor, és kuncogva korrigáltam a mozdulatot.

Ő is nevetett.

– Még sosem láttalak részegnek.

– Te nem érzed?

– Nem. Csak bor – felelte, és ismét húzott belőle.

Hát, ő hozzá volt szokva. Mesélte, hogy feléjük literes sört nyakalnak, és piálós játékokat játszanak a haverjaival. Az omladozó Krispy Kreme mögötti sivár, lepusztult tömbökből álló negyedben lakott, amelyet mindenki csak alvégnek hívott, és egy egészen külön élete volt ott, amit csak az ehhez hasonló éjszakákon előadott sztorijaiból ismertem. Sokat beszélt valami Toya nevű lányról. Nem volt a barátnője, de a történetekből úgy vettem ki, hogy lefeküdt vele. Meg Crystalról, aki biztosan túl volt már mindenen, mert kisbabája volt. Kíváncsi lettem volna, milyen a teste; sok lány lesz kövérebb szülés után. Meglehetősen biztos voltam benne, hogy Tig vele, ezzel a potenciálisan nagydarab lánnyal is lefeküdt, de a baba nem tőle volt.

Onnan tudtam, mert egyszer rákérdeztem, mire azt felelte:

– Á! Én nem szoktam csupaszon, tudod?

Betépve, okoskodó képpel bólogattam, pedig mit tudhattam volna. Két nappal később, társadalomismeret-órán esett le hirtelen, hogy nem úgy értette, hogy nem megy el odáig, hogy levetkőzzön, hanem hogy gumit húz. Naná, hogy Tig Simms szexelt már. Naná, hogy Tig Simms tudja, mit hogyan kell.

Ezután másként néztem a lányokat. Egyfolytában a bőrükbe képzeltem magam. Ha testet cserélhettem volna valakivel, Shelley-vel cserélek, és tetőtől talpig csinosan állok tovább. Beállítok az alvégre, és megmutatom Tig Simmsnek a vadonatúj, hetyke mellemet, az ívelt kis hasamat, amit Shelley annyira utált, szerintem pedig feszes és szexi volt. Alatta feküdnék, és karcsú lábam összefonódna az övével. Shelley egyfolytában szexelt Cliff Mayesszel, mindenki azt mondta, úgyhogy új testem szintén tudná, mit hogyan kell csinálni.

– Hát most pedig be akarok rúgni. Ez van – jelentettem ki dacosan.

Tig gyengéd pillantással nézett rám.

– Rossz heted volt?

Bólogattam, ő pedig a vállamnak döntötte a vállát. Igyekeztem nyugodt és rezzenéstelen maradni. Éreztem a hájamat, egyszerre volt a saját részem és egy engem körbevevő, eleven fal. Sóvárogva kuporogtam saját testem közepén. Ha most átkarolna, érezné a hurkákat a derekamon. Időnként éjjel úgy tettem, mintha a kezem az ő keze volna. Löttyedt fenekembe markoltam, behúztam a belem, és megérintettem a mégis ott lötyögő, petyhüdt zsírpacnit. A tulajdon kezem is viszolygott tőle, úgyhogy tudtam, nem hagyhatom, hogy hozzám érjen. De végül így is a lábam közé parancsoltam az egyik Tig-kezemet, hogy odakússzon, és ott érintsen meg, ahol olyan voltam, mint bármelyik másik lány, hogy képzeletbeli lényéhez dörgölőzzek.

Én nem voltam olyan, mint a környékebeli ringó csípőjű, vagány lányok, de amikor a vállamnak dőlt, a testem nem is tűnt olyan rossz helynek. Csendben üldögéltünk, aztán végül kiböktem az igazat.

– Anya visszaküld a táborba.

– Huh – felelte Tig. – A salátatáborba?

– Ja. Az izzadótáborba.

Hétfő este jelentette be, miközben úgy nézte, ahogy megeszem a számomra kiutalt zsömlét, mintha minden egyes száradt, vajazatlan falatot sajnálna tőlem.

Könnyekre fakadtam. A dagitáborban a mini mogyoróvajas süti volt az érvényes valuta, akár a börtönben a Camel Light. Tavaly nyáron lomha, lanyha karmozdulatokkal, fél ütemmel lemaradva szuszogtam és fújtattam végig a mindennapi aerobikórákat. A táplálkozástan-órákon macskákat és balerinákat firkálgattam, és semmit sem tanultam az egészből, csak annyit, hogy kivételes képességű édességcsempész vagyok. Mindössze három kilóval könnyebben tértem haza, amit aztán gyorsan vissza is szedtem magamra, sőt még némi pluszt is.

– Kérlek szépen, ne! Még csak nem is használt! – könyörögtem sírva az anyámnak.

– Tavaly nem bántad ennyire – felelte, de tavaly még nem volt Tig, akit itt kellett hagynom.

– Basszameg-tábor. Egész nyáron ott leszel? – kérdezte, mintha hiányoznék majd neki. Mintha számítanék.

Bólintottam, és aztán olyasvalamit mondtam, amitől csupaszabbnak éreztem magam valaki más előtt, mint egész életemben.

– Ne-legyél-ilyen-undormány-tábor.

– Hé! Ne mondj ilyeneket! – fordította felém a fejét. Egymásra néztünk, még mindig egymás vállának támaszkodva, az arcunk csaknem összeért. – Ne nevezd magad undormánynak!

– Tudom, milyen vagyok – suttogtam. Éreztem a leheletén a savanyú borszagot. Jólesett.

– Te vagy a legjobb barátom – mondta Tig. – Úgyhogy ne beszélj így a barátomról!

Átmelegedtem. Az egész testem.

– Jól tudom, milyen vagyok – ismételtem meg, mire Tig megrázta a fejét, aztán megcsókolt. Finoman elfordította a vállát, és az arcát az enyémhez dugta. Igazi csók volt. Nem csak amolyan szánalmas kis cuppantás az arcra; rendes csók, amilyet filmeken láttam. Mint amilyet a folyosón láttam, amikor a szép lányokat a barátjuk az öltözőszekrénynek préselte. Szétnyílt az ajkam az övé alatt, és egész lényem remegett és lángolt.

Visszahúzódott, és én is visszahúzódtam. Tudatára ébredtem a minket körülölelő éjszakának. A mögöttünk heverő matracnak. A holdnak, amely megőrjítette.

Elvigyorodott. Félrebillentette a fejét. Végül megszólalt:

– A francba, Smiffy, alaposan berúgtunk! Nem tehetjük tönkre! Nem ronthatjuk el!

Nem voltam benne biztos, hogy érti. Ne tegyük tönkre, amit most kezdeményezett? A barátságunkat ne tegyük tönkre azzal, hogy belemegyünk? Csak vártam, kapkodtam a levegőt, és megint kiszáradt a szám.

Arrébb hajolt a palackért, és utáltam, hogy oda az az enyhe nyomás, ahogy a válla a vállamhoz ér. Teletöltötte a papírpoharat, és átnyújtotta nekem. Csak úgy nyeltem a bort, ami most nagyon jólesően hűsítette smirglivé aszalódott nyelvemet. Tig újra meggyújtotta a fél jointot, amit aztán a pohárral együtt szótlanul passzolgattunk egymásnak. Nem is tudtam, csak jól érezzük-e magunkat, vagy megőrültünk, azt sem tudtam, mennyi az idő.

– Ennem kell valamit – szólaltam meg végül.

A nagy, zöld palack csaknem kiürült, de míg fel nem álltunk, nem is fogtam fel, milyen állapotban vagyok. Meglódult és megbillent velem a világ. Széttártam a karomat, és megvetettem a lábamat a hatalmas földgolyón. Éreztem, ahogy forog a talpam alatt.

– Hű, nagyon be vagyunk állva! – jelentette ki Tig, és a hüvelykujjával mögénk mutatott. – Ne pihenjünk le?

Ahogy kimondta, parányi, pattogó buborékokkal telt meg a mellkasom. Arra a matracra gondolt. Arra kért, hogy oda feküdjek le vele, na de mi lesz aztán? Lehet, hogy elalszik, ott hortyog, miközben én csak sóvárgok utána – szánalmas. Az is lehet, hogy odabújik hozzám, és megérint. Megcsókol. Beleborzongtam az izgalomba, de mi van, ha igazi szexre gondol, rendes szexre, mindenre egészen a végéig? Meztelenül hevernék, és feltárulnának előtte a hurkáim a holdfényben? Akartam. Annyira vágytam rá, mégis szinte pánikban ráztam meg a fejemet.

– Ennem kell – erősködtem, pedig valójában eszembe sem jutott a kaja. Lehajoltam, megragadtam a kezét, és talpra rántottam. Hagyta, hogy végigrángassam az ösvényen, de az én döntésem volt. Az én félelmem és önutálatom.

Én lendítettem kettőnket mozgásba, és elindultunk.

A dübörgő motor úgy üvöltött fel, mint valami élőlény, Tig pedig megint rákezdett arra a Pixies-dalra. Távolról hallottam a saját hangomat, ahogy a dallam az övé körül kanyargott. A földúton súrlódtak a gumik, és ez is egy dal volt. Olyan gyorsan, amilyen gyorsan szeltük át a síneket! Egy súlytalan pillanatig odafent voltunk a levegőben, ahol a testem eltűnt körülem a sötétségben lebegve, és Tig Simms megcsókolt.

A földút a fákkal együtt ért véget, előttünk pedig a holdfény ragyogott, mint egy fal, az aszfaltról, ahol a rendes út kezdődött. Kisiklottunk a fák közül, egyenesen ebbe a fehér fényfalba, és ebben a pillanatban kicsúszott alólunk az út, és a zene üvegcsörömpölésbe és gumik sivításába fúlt. E hangokban pedig az idő is megváltozott. Forogni kezdtek a csillagok, és szédítő sebességgel pörögtek. Fordult az égbolt, és folytonos forgásban volt. Zajból és felvillanó színekből álló diavetítés része voltam. A biztonsági öv a hasamba vágott, ahogy a felhasadó fém csikorgó ritmusára rángatóztam és kapálóztam.

Az elveszett idő kicsiny, fekete üteme. Aludnék? Tig azt mondta, le kellene pihennünk egy kicsit. Még mindig alszom? Tényleg megcsókolt? Sós íze árasztja el a számat.

– Mami! – kiáltja Lolly Shipley, és biztosan a mamija is alszik. Nekem kell vigyáznom rá. Oda kell mennem Lollyért. Nyelek egyet, ecetet kortyolok, és a szám azonnal újra megtelik vele. – Mami, mami! – kiáltozza Lolly. Szőke copfja, puha kis pocakja van, az arca kerek, mint a hörcsögömé. Az ilyen apróságok, mint a hörcsögök és a kisgyerekek, nagyon édesek, ha dundik. A számhoz nyúlok, az ujjaim ragacsosak lesznek, feketén fénylik a vérem a holdfényben.

Most a holdfényben úszó úttesten állok, mögöttem Tig kocsija, és nekilódulok, Tig nyomában igyekszem az utcán át. Az áramlatok megingatnak, és bizonytalan imbolygássá lassítják lépteimet a másik kocsi felé. Ismerem ezt az autót, ezt a kicsi, könnyű, sportos kis autót, de az eleje most új alakba torzult. Nagyon messze van, a lankás gyepre repült. Tig odaér, felnyög, majd térdre rogy.

Meglátom Lollyt, és Lolly arca vörös. Kék szeme két összetiport árvácska, kerek és nedves. A kis Paul, aki sosem alszik, a kocsi ülésén nyöszörög. Az segít, ha megkocsikáztatja, jut eszembe, Mrs. Sipley mondta. Paul Lolly mellett ül hátul, az a rész egyben van, és úgy néz ki, mint egy rendes autó. De az eleje furán meghajlik, fehérrel csipkézett és csorba fémfogak meredeznek belőle. Oldalról az orra teljesen felgyűrődött, és a sofőroldali ajtó összezúzódott. A szép Mrs. Shipley némán mered rám a kitört üvegű ablakon át, és a kulcscsontja alatt a teste teljesen összezúzódott.

Közelebb lépek, mire Lolly észrevesz, és megszólal:

– Amy, Paul sír!

– Mrs. Shipley? – szólítom meg, de most látom, hogy a kocsi gyűrődéseiben felgyülemlett fekete nedvesség nem más, mint maga Mrs. Shipley. Válltól lefelé kint van az egész belseje. Az arca még mindig szép, még a ráfröccsent, vörös-fekete nedvesség alatt is, még az olyannyira halott, üveges, tágra nyílt szemével is.

Érzem, hogy megingok, és az aszfalt csupasz, vaskos térdembe mar. Sósat és vöröset és feketét hányok az útra.

– Mami! Mami! – kiáltja Lolly, de most már halkabb a hangja. Lolly elfáradt, és bizonyára én is fáradt vagyok. Paul valahonnan messziről sír fel. Hadd legyen, hogy csak alszunk, hogy azon a mocskos matracon heverünk, ahogy Tig akarta. Tig úgy rogy a földre, ahogy a tehenek, négykézláb nyöszörög.

Mrs. Shipley szép teste összegyűrődött és felnyílt, és ez az én választásom volt. Miattam vonszoltuk végig magunkat az ösvényen. Felfogom. Ezt a döntést nem lehet visszacsinálni.

Az arcom egyetlen kifejezésbe dermedt. Meglepődés. Nem tudtam, hogy lehetséges, hogy egy ekkora, ilyen rossz valamibe vezéreljem magunkat, amit soha nem lehet visszacsinálni, sem szabadulni tőle, ami egész életemben, egész életünkben, mindörökre visszacseng majd.

A hányásom mellett térdelek, miközben Lolly kiáltozik, mami!, és mind közül, amit olyan mélyre temettem magamban, Mrs. Shipley élettelen, halott, szép arca, fehér bőrén pókhálót rajzoló vércsíkokkal, tágra nyílt szemmel, melynek kékjét a holdfény fakószürkévé sápasztja, volt az utolsó. Az, amit a legeslegnehezebb soha többé nem magam előtt látni.

TARTALOM

1

2