Borítószöveg

A több mint 14 millió példányban eladott Mielőtt megismertelek folytatása

Lou Clarknak rengeteg kérdése van.

Például, hogy hogy a csudába került egy reptéri bárba, ahol minden műszakját azzal tölti, hogy nézi, ahogy mások új helyekre repülnek? Vagy hogy miért nem érzi magát otthon a lakásban, amelyben már egy éve él? Vagy hogy a szűk családja vajon megbocsát-e neki egyszer? De legfőképp: túljut-e majd valaha élete nagy szerelmén?

Egy dolgot azonban biztosan tud: valaminek változnia kell.

Aztán az egyik éjszaka nem úgy alakul, ahogy a többi.

De vajon az idegen, aki a küszöbén áll, választ ad majd Lou sok kérdésére, vagy ellenkezőleg: még több kérdést vet fel? Vajon Lou-nak be kellene csuknia az ajtót, és folytatnia kellene szép, biztonságos, rendezett életét? Vagy pont ellenkezőleg: nyissa ki, és tegyen kockára mindent?

Lou egyszer régen megígérte, hogy teljes életet fog élni.

És ha be akarja tartani az ígéretét, nem zárkózhat el...

A Miután elvesztettelek egyszerre mélységesen megható és kedvesen humoros történet gyászról, szeretetről, bátorságról és élni akarásról.

Fordította

Todero Anna

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jojo Moyes: After You

Penguin, London, 2015

Első kiadás

Copyright © 2015 by Jojo’s Mojo Ltd

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Todero Anna, 2016, 2023

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció © Holly Ovenden

Művészeti vezető Jason Ramirez

Szerzőfotó © Claudia Janke

ISBN 978-963-604-423-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti alapján készítette Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nagymamámnak,

Betty McKeenek

Első fejezet

A pult végében ülő nagydarab férfi erősen izzad. Dupla whiskyje fölé görnyed, de pár percenként felkapja a fejét, és hátrapillant, az ajtó felé. A fénycsővilágításban vékony verejtékréteg csillog az arcán. Hosszú, reszkető sóhaj tör ki belőle, aztán visszatér az italához.

– Hahó! Legyen szíves!

Felnézek a pohártörölgetésből.

– Kaphatnék még egyet ebből?

Szívesen megmondanám neki, hogy ez nem jó ötlet, úgysem segít, sőt talán fel sem engedik miatta a gépre. De olyan nagydarab ez a fickó, és negyedóra múlva zárunk, és a cég szabályzata szerint nincs rá semmi okom, hogy nemet mondjak neki, úgyhogy odamegyek, elveszem a poharát, és odatartom az italadagolóhoz. A férfi biccent az üveg felé.

– Duplát – mondja, aztán kövér kezét végighúzza nedves arcán.

– Parancsoljon. Hét font húsz lesz.

Kedd este van, háromnegyed tizenegy, és a Négylevelű Lóhere, az East City repülőtér ír kocsmája, amely annyira ír, mint Mahatma Gandhi, lassanként nyugovóra tér. Tíz perccel az utolsó gép indulása után zárunk, és pillanatnyilag csak én vagyok itt, egy komoly külsejű fiatalember laptoppal, a folyamatosan locsogó nők a kettes asztalnál, meg a férfi, aki a dupla Jamesonját szopogatja, és az SC107-es stockholmi vagy a DB224-es müncheni járattal utazik – ez utóbbinak már negyven perce fel kellett volna szállnia.

Dél óta bent vagyok, mert Carlynak fájt a hasa, és hazament. De nem bánom. Sosem bánom, ha későig kell bent maradnom. A Kelta dudaszó a smaragd szigetről III. című lemez dallamát dudorászva odamegyek a kettes asztalhoz, és elveszem a poharakat. A két nő meredten bámul valami videót egy telefonon. Könnyed, spicces nevetés tör ki belőlük.

– Az unokám. Ötnapos – mondja a szőke nő, amikor átnyúlok az asztal fölött, hogy elvegyem a poharat.

– Aranyos – mosolyodom el. Nekem minden csecsemő olyan, mint egy lekváros bukta.

– Svédországban él. Még sosem jártam ott. De muszáj elmennem, hogy lássam az első unokámat, nem igaz?

– Éppen a kicsi egészségére iszunk. – Megint kitör belőlük a nevetés. – Nem koccint velünk? Jöjjön, üljön le, lazítson egyet. Ha így haladunk, sosem ürül ki ez az üveg.

– Hoppá! Ez a miénk. Gyere, Dor! – A monitorra pillantanak, aztán összeszedik a holmijukat, és talán csak nekem tűnik fel, hogy kissé ingatag léptekkel sietnek a biztonsági ellenőrzés felé. A pultra teszem a poharaikat, körbenézek, akad-e még valami mosogatnivaló.

– Magát sosem fogja el a kísértés? – Az alacsonyabbik nő visszajött a sáljáért.

– Tessék?

– Hogy a műszak végén egyszerűen átsétáljon oda, és felpattanjon egy gépre. Engem biztosan elfogna. – Megint nevet. – Minden áldott nap.

Rámosolygok, amolyan hivatalos mosollyal, amely bármit jelenthet, aztán visszamegyek a pulthoz.

Körülöttem már zárnak a vámmentes boltok, csattogva leereszkedő acélredőnyök takarják el a méregdrága kézitáskákat és a vészajándékul szolgáló Tobleronékat. Pislogva kialszanak a fények a hármas, az ötös és a tizenegyes kapunál, hunyorogva botorkálnak ki az éjszakába az utolsó utasok. Violet, a kongói takarítónő közeledik felém a kocsijával, lassú, ringatózó léptekkel halad, gumitalpú cipője nyikorog a fényes márványpadlón.

– Jó estét, aranyom.

– Jó estét, Violet.

– Ilyen későn már nem volna szabad itt lennie, drágaságom. Otthon volna a helye a szerettei mellett.

Pontosan ugyanezt mondja minden este.

– Mindjárt megyek. – Pontosan ugyanezekkel a szavakkal válaszolok minden este. Violet elégedetten bólint és továbbmegy.

A Komoly Laptopos Fiatalember és az Izzadó Whiskyivó már elment. Felpakolom a polcra a poharakat, aztán kasszát csinálok, kétszer is ellenőrzöm, hogy a szalagon lévő összeg egyezik-e azzal, ami a fiókban van. Mindent bejegyzek a főkönyvbe, megnézem a sörcsapokat, felírom, miből kell rendelnünk. Ekkor veszem észre, hogy a nagydarab férfi kabátja még ott hever a bárszéken. Kimegyek a pult mögül, és a monitorra pillantok. A müncheni járatra nemrég kezdődött meg a felszállás, ha esetleg rászánnám magam, hogy utána rohanjak a kabátjával. Ismét a monitorra nézek, aztán lassan odasétálok a férfivécé ajtajához.

– Hahó! Van itt valaki?

Fojtott, enyhén hisztérikus hang válaszol. Belököm az ajtót.

A Whiskyivó a mosdó fölé hajolva hideg vízzel lötyköli krétafehér arcát.

– Megkezdődött a beszállás?

– Igen, de csak az előbb. Valószínűleg van még néhány perce. – Kimennék, de valamiért megtorpanok. A férfi rám bámul, fényes gombszemében szorongás ül.

– Nem megy. – Letép egy papírtörülközőt, és megpaskolja vele az arcát. – Nem bírok felszállni a gépre.

Várok.

– Az új főnökömmel kell találkoznom, de nem bírok. Nem mertem bevallani neki, hogy félek a repüléstől. – A fejét csóválja. – Nem is félek. Rettegek.

Hagyom, hogy becsukódjon mögöttem az ajtó.

– Mi az új munkája?

A férfi hunyorog.

– Ööö… autóalkatrészek. Én vagyok az új vezető regionális menedzser, zárójel alkatrészek zárójel bezárva, a Hunt Motorsnál.

– Szuper állás lehet – mondom. – Még… zárójele is van.

– Régóta hajtok érte. – Nagyot nyel. – Pont ezért nem szeretnék elégni egy tűzgolyóban. Nagyon nem szeretnék elégni egy levegőben lebegő tűzgolyóban.

Szívesen rámutatnék, hogy valójában nem a levegőben lebegne a tűzgolyó, hanem sebesen zuhanna, de azt gyanítom, ez nem segítene rajta. Megint vizet fröcsköl az arcába. Újabb papírtörülközőt nyújtok át neki.

– Köszönöm. – Reszkető sóhajt hallat, aztán felegyenesedik, próbálja összeszedni magát. – Lefogadom, hogy még sosem látott felnőtt férfit ilyen idióta módjára viselkedni.

– Csak nagyjából naponta négyszer.

Apró szeme elkerekedik.

– Nagyjából naponta négyszer kell kiimádkoznom valakit a férfiklotyóból. És többnyire azért, mert fél a repüléstől.

Pislogva néz rám.

– Mindenkinek el szoktam mondani, hogy még egyetlen olyan gép sem zuhant le, amelyik erről a reptérről indult.

A nyaka megint belesimul a gallérjába.

– Tényleg?

– Egyetlenegy sem.

– Még csak… a felszállópályán sem volt valami kis karambol?

Vállat vonok.

– Tulajdonképpen rémesen unalmas itt az élet. Az emberek felszállnak, elmennek oda, ahová menni akarnak, pár nap múlva visszajönnek. – Kinyitom az ajtót. Estére már nem valami kellemes a levegő a mosdóban. – Egyébként meg a magam részéről azt gondolom, hogy ennél rosszabb dolgok is történhetnek magával.

– Hát igen. Biztosan igaza van. – Elgondolkodik egy pillanatra, rám sandít. – Szóval naponta négyszer?

– Van, hogy többször is. De most már, ha nem bánja, tényleg vissza kell mennem. Nem tesz jót nekem, ha túl gyakran látnak kijönni a férfivécéből.

A férfi elmosolyodik, egy pillanatra meglátom, milyen lehet más körülmények között. Túláradóan jókedvű ember. Csupa vidámság. Olyan ember, aki pont most jutott a csúcsra az európai autókhoz gyártott alkatrészek területén.

– Azt hiszem, bemondták, hogy indul a járata.

– Maga szerint nem lesz semmi baj?

– Nem lesz semmi baj. Ez nagyon biztonságos légitársaság. És mindössze pár óra az életéből. Nézze, az SK491 öt perce szállt le. Útban a kapu felé látni fogja a hazafelé tartó utaskísérőket, amint jókedvűen beszélgetnek. Ők úgy szállnak fel a repülőre, mint más a buszra. Némelyik naponta kétszer, háromszor, négyszer is. És ezek az emberek nem hülyék. Ha veszélyes volna, nem csinálnák, nem igaz?

– Mint más a buszra – ismétli meg.

– A repülő valószínűleg még jóval biztonságosabb is.

– Hát az biztos. – Felvonja a szemöldökét. – Az utakon csupa őrült száguldozik.

Bólintok.

A férfi megigazítja a nyakkendőjét.

– És szuper állást kaptam.

– Kár lenne kihagyni egy ilyen apróság miatt. Ha már megszokta, hogy odafent van, nem lesz semmi baja.

– Lehetséges. Köszönöm…

– Louisa – mondom.

– Köszönöm, Louisa. Maga nagyon kedves lány. – Fürkésző pillantást vet rám. – Mit szólna, ha esetleg… valamikor… meghívnám egy italra?

– Azt hiszem, bemondták, hogy indul a járata, uram – mondom, és kitárom előtte az ajtót.

Bólint, hogy a zavarát leplezze, végigtapogatja a zsebeit.

– Hogyne. Persze. Nos… akkor én megyek.

– Sok sikert a zárójelhez.

Két perccel azután, hogy távozott, megállapítom, hogy teljesen összehányta a hármas fülkét.

Negyed kettőkor érek haza, csönd fogad a lakásban. Pizsamanadrágot és kapucnis felsőt húzok, aztán kiveszek a hűtőből egy üveg bort. Olyan savanyú, hogy összehúzza a számat. Alaposan szemügyre veszem a címkét, és megállapítom, hogy alighanem előző este bontottam ki, aztán elfelejtettem visszatenni a dugót, de arra jutok, hogy nem érdemes annyit gondolkodni ezeken a dolgokon. Belehuppanok az egyik fotelba az üveggel.

A kandallópárkányon két üdvözlőlap áll. Az egyiken a szüleim kívántak nekem boldog születésnapot. Anyám „üdvözlettel”-je úgy szúr belém, mint egy kés. A másikat a húgom küldte, azt írja, hogy hétvégére feljönnének Thommal. Hat hónapja érkezett. Az üzenetrögzítőn két üzenet, az egyik a fogorvosomtól. A másik nem.

Szia, Louisa. Jared vagyok. Tudod, a Dirty Duckban ismerkedtünk meg. Aztán összejöttünk [fojtott, zavart nevetés]. Én csak… szóval… nekem jó volt. Nincs kedved újra találkozni? A számomat tudod…

Amikor kiürül az üveg, felmerül bennem a gondolat, hogy veszek egy újabbat, de nincs kedvem elmenni itthonról. Nincs kedvem meghallgatni Samirt az éjjel-nappaliban, amint azon viccelődik, hogy mennyi szürkebarátot veszek. Hirtelen rám tör a végtelen fáradtság, de tudom, hogy az a fajta zsongó kimerültség ez, amelyik nem hagy aludni, hiába fekszem le. Eszembe jut Jared, és az, hogy milyen fura formájú körmei voltak. De mit érdekelnek engem a fura formájú körmök? A nappali csupasz falát bámulva hirtelen rájövök, mire van szükségem: levegőre. Levegőre van szükségem. Kinyitom az előszoba ablakát, és bizonytalan léptekkel kimászom a tetőre a tűzlépcsőn.

Kilenc hónapja jártam itt először, akkor mutatta meg az ingatlanügynök, milyen tetőteraszt alakított ki az előző tulajdonos néhány virágládával meg egy kis paddal.

– Hivatalosan persze nem a magáé – mondta –, de csak a maga lakásából lehet közvetlenül megközelíteni. Szerintem nagyon kellemes. Még bulit is rendezhet itt!

Értetlenül bámultam rá, az járt a fejemben, tényleg úgy festek-e, mint aki bulikat szokott rendezni.

A növények azóta rég kiszáradtak, elpusztultak. A jelek szerint a dolgokról való gondoskodás nem a legerősebb oldalam. Most fent állok a tetőn, és lenézek London hunyorgó sötétségére. Körülöttem milliónyi ember él, lélegzik, eszik, veszekszik. Milliónyi élet, amely nem érintkezik az enyémmel. Különös béke ez.

A nátriumlámpák ragyogó fényében beszivárognak az éjszakába a város hangjai: motorok pörögnek, ajtók csapódnak. Jó néhány kilométerre délre egy rendőrségi helikopter távoli, tompa morgása hallatszik, fényszórója a sötétet pásztázza, valami eltűnt gonosztevő után kutat a helyi parkban. A messzeségben sziréna szól. Örökké szirénáznak.

– Nem sok kell hozzá, hogy otthonos legyen ez a hely – mondta annak idején az ingatlanügynök. Kis híján elnevettem magam. A város pont olyan idegen számomra, mint mindig is volt. De mostanság egyébként is minden hely idegen számomra.

Némi habozás után kilépek a mellvédre, a karomat oldalra emelem, olyan vagyok, mint egy enyhén spicces kötéltáncos. Egyik lábamat a másik elé téve oldalazok végig a betonon, kinyújtott karom libabőrös lesz a szellőtől. Amikor ideköltöztem, amikor a legnehezebb volt, néha még arra is rávettem magam, hogy elmenjek a háztömb egyik végétől a másikig. Amikor odaértem, belekacagtam az éjszakába. Látod? Itt vagyok, élek, a szakadék szélén táncolok. Szót fogadok neked!

Titkos szokás lett belőle: az éjszakai város látványa, a vigasztaló sötétség, a névtelenség, és az a tudat, hogy idefent senki sem tudja, ki vagyok. Felemelem a fejem, érzem az éjszakai szellőt, nevetést hallok lentről, egy összetört üveg tompa csattanását, a befelé kígyózó forgalom zaját, látom a hátsó lámpák végtelen vörös folyamát, mintha a város ereiben keringő vért látnám. Csak három és öt között van viszonylagos nyugalom, a részegek már ágyba zuhantak, az éttermi szakácsok levették fehér munkaruhájukat, a kocsmák bezártak. A hajnali órák csöndjét csak ritkán töri meg valami zaj: benzinszállító kamionok dübörögnek az úton, az utca végében kinyit a zsidó pékség, az újságos furgonból halk puffanással dobják ki a papírkötegeket. A város legapróbb rezzenéseit is jól ismerem, mert már egyáltalán nem alszom.

Valahol odalent buli zajlik a White Horse-ban, amely tele van hipszterekkel és East End-iekkel, egy pár veszekszik az ajtó előtt, miközben a város túlsó végén lévő kórházban éppen megpróbálják összefércelni a betegeket, a sebesülteket és azokat, akik egy újabb napon küzdötték át magukat. Itt a magasban csak a levegő van, a sötét és valahol a FedEx Heathrow-ról Pekingbe tartó csomagszállító gépe, meg egy csomó utas, köztük a Whiskyivó, akik valami új helyre tartanak.

– Tizennyolc hónap. Tizennyolc teljes hónap. Hát mikor lesz már elég? – kérdezem a sötétségtől. És akkor hirtelen ismét megérzem, hogy forr bennem a düh. Két újabb lépést teszek, a tekintetemet a lábamra szegezem. – Mert ez nem is hasonlít életre. Semmire sem hasonlít.

Két lépés. Még kettő. Ma este elmegyek a sarokig.

– Ugye tudod, hogy nem adtál nekem semmiféle nyamvadt új életet? Egyáltalán nem. Csak összetörted a régi életemet. Ripityára törted. Most mégis mihez kezdjek azzal, ami megmaradt? Mikor lesz olyan, mint… – Kinyújtom a karom, a bőrömön érzem a hideg éjszakai levegőt, és rájövök, hogy megint sírok. – Rohadj meg, Will – suttogom. – Rohadj meg, amiért elhagytál.

A fájdalom hirtelen áradatként tör fel bennem újra, és teljesen hatalmába kerít. Miközben érzem, hogy belemerülök, egy hang szólal meg a sötétben:

– Szerintem nem kellene ott állnia.

Félig megfordulok, és látom, hogy egy sápadt arc villan meg a tűzlépcsőn, sötét szeme tágra nyitva. Ijedtemben megcsúszik a lábam a mellvéden, a súlypontom egyszerre a korlát rossz oldalára kerül. A szívem összerándul, aztán egy másodperctöredék múlva a testem is. És ekkor, mint valami rémálomban, hirtelen súlytalanná válok az éjszakai levegő örvényében, a lábam a fejem fölött kapálózik, és sikolyt hallok, talán a sajátomat…

Reccs!

És minden elfeketedik.

Második fejezet

– Hogy hívják, kedves?

Egy kar fonódik a nyakam köré.

Egy kéz tapogatja a fejemet gyors, de gyengéd mozdulatokkal.

Élek. Ez aztán a meglepetés.

– Jól van. Nyissa ki a szemét, és nézzen rám. Nézzen rám! Meg tudja mondani a nevét?

Beszélni akarok, kinyitnám a számat, de csak fojtott, érthetetlen hangok jönnek ki rajta. Azt hiszem, elharaptam a nyelvem. Meleg, fémes ízű vér van a számban. Nem bírok megmozdulni.

– Most feltesszük egy gerinchordágyra, jó? Egy kicsit kellemetlen lesz, de adok majd egy kevés morfiumot, hogy csillapítsuk a fájdalmát. – A férfi hangja nyugodt, tárgyilagos, mintha a világ legtermészetesebb dolga volna, hogy valaki ott fekszik összetörve a betonon, és a sötét eget bámulja. A legszívesebben elnevetném magam. Szeretném megmondani neki, milyen nevetséges, hogy itt vagyok. De úgy tűnik, semmi sem működik úgy, ahogy kellene.

A férfi arca eltűnik a látóteremből. Egy neonsárga dzsekit viselő, sötét, göndör haját lófarokban összefogó nő hajol fölém, és hirtelen a szemembe világít egy vékony zseblámpával, miközben olyan távolságtartó érdeklődéssel méreget, mintha nem is ember volnék, hanem valamiféle laboratóriumi vérminta.

– Lélegeztetni kell?

Szeretnék megszólalni, de a lábamba hasító fájdalom elvonja a figyelmemet. Jézusom, mondom, de nem vagyok biztos benne, hogy hangosan kimondtam.

– Többszörös törés. A pupilla ép és reagál. Vérnyomás kilencven per hatvan. Mázlija van, hogy átszakította a ponyvatetőt. Mekkora esélye volt rá, hogy egy nyugágyban landoljon, mi? Az a zúzódás viszont nem tetszik nekem. – Hideg levegő a rekeszizmom fölött, meleg ujjak lágy érintése. – Belső vérzés?

– Hívjunk még egy kocsit?

– Hátrébb lépne, uram? Legyen szíves hátrébb húzódni!

Egy másik férfi hangja:

– Kijöttem, hogy elszívjak egy cigit, erre nem pont az én erkélyemre zuhan? Rám is eshetett volna.

– Hát fogja fel úgy, hogy mázlija volt. Nem magára esett.

– Halálra rémültem. Nem számít rá az ember, hogy valaki csak úgy elé pottyan az égből. Nézze meg a nyugágyamat! Nyolcszáz fontért vettem a Conran Shopban… Maga szerint kérhetek kártérítést?

Rövid csönd.

– Azt kér, amit akar, uram. Tudja, mit? Ha már így benne van, azt is követelhetné, hogy fizessék ki az összevérezett erkély takarítási költségeit. Mit szól hozzá?

Az első férfi összenéz a kolléganőjével. Az idő megbillen, és én is vele dőlök. Tehát leestem egy háztetőről? Az arcom hideg, és valahonnan a távolból azt érzem, hogy reszketni kezdek.

– Most kezdődik nála a sokk, Sam.

Valahol odalent elhúzzák egy furgon ajtaját. Megmozdul alattam a hordágy, és egy pillanatra csak a fájdalom, a fájdalom, a fájdalom… Aztán megint minden elfeketül.

Sziréna és kék villogó. Londonban folyton szirénáznak. Haladunk. A mentőkocsiban neon fénycsövek villognak, pislognak, megvilágítják a meglepően zsúfolt belső teret, a zöld egyenruhás férfit, aki a telefonját nyomkodja, aztán megfordul, és állít valamit az infúzión a fejem fölött. A fájdalom enyhült – a morfiumtól? –, de miután magamhoz tértem, egyre erősebb rémület tört rám. Mintha hatalmas légzsák fúvódna fel bennem lassan, és minden mást kiszorítana. Jaj, ne! Jaj, ne!

– Bosána…

Még kétszer kell megszólalnom, mire a férfi, aki karjával a vezetőfülkének támaszkodik, meghallja. Megfordul, és az arcom fölé hajol. Citromillata van, és már jó ideje nem borotválkozhatott.

– Minden rendben?

– É mos…

A férfi még közelebb hajol.

– Bocsánat. Nem nagyon hallom a szirénától. Nemsokára a kórházban leszünk. – Megfogja a kezemet. Száraz, meleg és megnyugtató a keze. Hirtelen elfog a pánik, hátha elhúzza. – Tartson ki. Várhatóan mikor érünk oda, Donna?

Nem bírom kimondani a szavakat. A nyelvem betölti a számat. A gondolataim zavarosak, összekeverednek. Mozgattam a karomat, amikor felszedtek? Felemeltem a jobb karomat, nem?

– É mos mebbénultam? – suttogom.

– Micsoda? – A férfi a számhoz teszi a fülét.

– Mebbénulta? É most mebbénulta?

– Hogy megbénult-e? – A férfi a szemembe néz, habozik, aztán elfordul, végigméri a lábamat. – Tudja mozgatni a lábujjait?

Megpróbálok visszaemlékezni rá, hogyan kell mozgatni a lábamat. A jelek szerint ez most jóval nagyobb összpontosítást igényel, mint régebben. A férfi odanyúl, és finoman megérinti a lábujjaimat, mintha eszembe akarná juttatni, hol vannak.

– Próbálja meg még egyszer. Ez az.

Fájdalom villámlik végig mindkét lábamon. Valaki felzokog. Én.

– Nincs semmi baj. A fájdalom jó jel. Nem mondhatom biztosra, de nem hiszem, hogy gerincsérülése lenne. Jól elintézte a csípőjét, meg még néhány részét.

A szemembe néz. Kedves a tekintete. Úgy tűnik, megértette, mennyire vágyom a biztató szavakra. Fogja a kezemet. Soha nem volt még ilyen nagy szükségem emberi érintésre.

– Komolyan. Szinte biztos, hogy nem bénult meg.

– Jaj, háa isenne. – Távolról hallom a hangomat. A szemembe könny szökik. – Kéem, ne egeje el.

Közelebb hajol hozzám.

– Nem engedem el.

Beszélni szeretnék, de elmosódik az arca, és megint elvesztem az eszméletemet.

Később elmondják, hogy az öt emeletből kettőt zuhantam, szétszakítottam egy ponyvatetőt, és egy luxusminőségű, nagy méretű, vízálló párnákkal felszerelt nádhatású vászon nyugágyon landoltam a házban lakó, de számomra mindaddig ismeretlen Mr. Antony Gardiner, szerzői jogi ügyvéd erkélyén. A csípőcsontom kettéhasadt, eltört két bordám meg a kulcscsontom, továbbá két ujjam a bal kezemen, meg az egyik lábközépcsontom, amely átszúrta a bőrt, és a látványtól elájult egy orvostanhallgató. A röntgenleleteimnek csodájára járnak.

Még most is hallom az ápolók hangját: Ha valaki nagy magasságból esik le, nem lehet kiszámítani, mi történik vele. Állítólag nagyon szerencsés vagyok. Ezt közlik is velem, aztán mosolyogva néznek, mintha arra számítanának, hogy széles vigyorral vagy netán rövid sztepptánccal válaszolok. Én nem érzem magam szerencsésnek. Semmit sem érzek. Szunyókálok, aztán felébredek, és ilyenkor hol egy műtő ragyogó fényeit látom, hogy egy nyugodt, csöndes szobát. Egy nővér arcát. Beszélgetéstöredékeket hallok.

Láttad, mit művelt az öregasszony a D4-ben? Pont ez hiányzott a műszak végére!

Te a Princess Elizabethben dolgozol ugye? Megmondhatod nekik, hogy mi bezzeg tudjuk, hogyan kell működtetni a sürgősségit! Hahahaha.

Maga most csak pihenjen, Louisa. Mi mindenről gondoskodunk. Most csak pihenjen.

A morfium elálmosít. Emelik a dózist, áldott, hűvös feledés szivárog belém.

Kinyitom a szemem, és anyámat látom az ágy végében.

– Felébredt. Bernard, felébredt. Ne szóljunk a nővérnek?

Új a hajszíne, gondolom szórakozottan. Aztán: Nahát! Ez itt az anyám. Pedig az anyám nem áll szóba velem.

– Jaj, hála istennek! Hála istennek! – Anyám felemeli a kezét, és megérinti a nyakában lógó keresztet. Valakire emlékeztet, de nem tudom, kire. Aztán előrehajol, és könnyedén megsimogatja az arcomat. Ettől valamiért azonnal könnybe lábad a szemem. – Jaj, kislányom! – Fölém hajol, mintha további bajoktól akarna megóvni. Érzem a parfümje illatát, olyan ismerős, mint a sajátom. – Jaj, Lou! – Egy papír zsebkendővel itatgatja a könnyeimet. – Halálra rémültem, amikor felhívtak. Fáj valamid? Nincs szükséged valamire? Kényelmesen fekszel? Mit hozzak neked?

Úgy hadar, hogy nem tudok válaszolni.

– Jöttünk, amint megtudtuk. Nagyapára Treena vigyáz. Nagyapa azt mondta, csókoltat. Vagyis hát motyogott valamit, de hát mindannyian tudjuk, mit akart mondani. Jaj, édesem, hogy a csudába tehettél ilyet magaddal? Mégis mi a csudát gondoltál?

A jelek szerint nem vár tőlem választ. Elég, ha itt fekszem.

Anyám megtörli a szemét, aztán az enyémet is.

– Azért még mindig a lányom vagy. És… és én nem bírnám elviselni, ha valami történne veled, és mi nem… érted, ugye?

– Ne… – Lenyelem a szavakat. Nevetségesen viselkedik a nyelvem. Mintha részeg volnék. – É ne akarta…

– Tudom. De annyira megnehezítetted a dolgomat, Lou. Nem tudtam…

– Ne most, drágám, jó? – Apa megérinti Anya vállát.

Anya maga elé bámul, és megfogja a kezemet.

– Amikor telefonáltak. Jaj. Azt hittem… Nem tudtam… – Megint szipog, a zsebkendőjét az ajkához szorítja. – Hála istennek, hogy jól van, Bernard.

– Hát persze hogy jól van. Gumiból van ez a lány, nem igaz?

Apa fölém tornyosul. Utoljára két hónapja beszéltünk telefonon, de amióta másfél évvel ezelőtt eljöttem a szülővárosomból, nem láttam. Hatalmasnak tűnik, ismerősnek, és rettenetesen, rettenetesen fáradtnak.

– Sanálo – suttogom. Semmi más nem jut eszembe.

– Ne beszélj butaságokat. Mi csak örülünk, hogy megúsztad. Még ha úgy festesz is, mint aki hat menetet bokszolt Mike Tysonnal. Néztél már tükörbe, amióta behoztak?

A fejemet rázom.

– Talán… még egy kicsit ráér. Emlékszel, hogy nézett ki Tarry Nicolls, amikor felbukott a biciklijével a kisboltnál? Na, a bajuszt kivéve nagyjából ugyanúgy, mint te most. Bár igazából – hajol közelebb az arcomhoz – most, hogy jobban megnézem…

– Bernard!

– Majd holnap hozunk neked szemöldökcsipeszt. Ha pedig legközelebb úgy döntesz, hogy repülni tanulsz, maradj meg a jó öreg felszállópályánál. Leugrani és a karodat lengetni nyilvánvalóan nem elég.

Mosolyogni próbálok.

Mindketten fölém hajolnak. Az arcuk elcsigázott, aggodalmas. A szüleim.

– Lefogyott, Bernard. Szerinted is lefogyott, ugye?

Apa közelebb hajol, és látom, hogy a szeme egy kicsit nedvesen csillog, a mosolya egy kicsit bizonytalanabb, mint máskor.

– Á, nagyon is szép, édesem. Hidd el nekem. Baromi szép vagy. – Megszorítja a kezem, aztán a szájához emeli, és megpuszilja. Az apám még soha életemben nem tett ilyet velem.

Ekkor fogom fel, hogy meg is halhattam volna, és váratlanul kitör belőlem a zokogás. Lehunyom a szemem, amelyből forró könnyek ömlenek, és érzem Apa fától kérges, nagy tenyerét a kezemen.

– Itt vagyunk, drágaságom. Minden rendben. Nem lesz semmi baj.

Két hétig naponta teszik meg a nyolcvan kilométeres utat, a korai vonattal jönnek. Két hét elteltével pár naponta. Apa elkéredzkedik a munkából, mert Anya nem akar egyedül utazni. Végül is Londonban bármi előfordulhat. Ezt többször is elmondja, és ilyenkor mindig lopva körülnéz, mintha épp most settenkedne be az osztályra egy késsel felszerelkezett gengszter. Treena Anyáéknál van, hogy vigyázzon Nagyapára. Anya ezt olyan éles hangon mondja, hogy arra kell következtetnem, a húgom nem egészen így képzelte a feladatok elosztását.

Anya házi kosztot hoz, amióta egyik nap mindannyian jó alaposan szemügyre vettük az ebédemet, de ötperces tanakodás után sem tudtunk rájönni, mi lehet.

– És műanyag dobozokban hozzák, Bernard. Mint a börtönben. – Anya bánatosan az étel felé bökött egy villával, aztán megszagolta. Azóta mindig hatalmas szendvicsekkel érkezik, a fehér kenyérszeletek között vastag sonka- vagy sajtszeletek lapulnak, és otthon főzött leveseket hoz üvegben. – Erről legalább tudod, micsoda – mondja, és úgy etet, mint egy kisgyereket. A nyelvem lassan visszanyeri korábbi méretét. Állítólag majdnem kettéharaptam, amikor földet értem. Azt mondják, ez nem szokatlan.

Két műtéttel csavarozzák össze a csípőmet, a bal lábam és a bal karom tövig gipszben. Keith, az egyik beteghordó megkérdezi, aláírhatja-e a gipszeimet – állítólag balszerencsét hoz, ha makulátlanul fehérek –, és kapásból olyan disznó szöveget ír rájuk, hogy Eveline, a fülöp-szigeteki nővér kénytelen leragasztani egy tapasszal, mielőtt megkezdődne a vizit. Amikor Keith eltol röntgenre vagy a patikába, minden kórházi pletykát elmesél. Én éppenséggel nem hiányolnám, ha nem kellene hallanom a lassan és szörnyű kínok között haldokló páciensekről, akikből a jelek szerint rengeteg van, de őt ez boldoggá teszi. Néha eltűnődöm rajta, mit mondhat másoknak rólam. Én vagyok az a lány, aki lezuhant egy ötemeletes ház tetejéről, és túlélte. A kórházi ranglétrán emiatt, úgy tűnik, kissé előkelőbb helyet foglalok el, mint a C osztályon lévő bélcsavarodásos, vagy a hülye-luvnya-aki-véletlenül-levágta-a-hüvelykujját-a-metszőollóval.

Hihetetlen, milyen hamar hozzászokik az ember a kórházi körülményekhez. Felébredek, elfogadom a körülöttem sürgölődő emberek szolgálatait, akiket most már névről ismerek, a vizit során megpróbálok helyesen válaszolni a kérdésekre, aztán várom, hogy megérkezzenek a szüleim. Ők azzal foglalják el magukat, hogy tesznek-vesznek a szobában, és meglepően tiszteletteljesen viselkednek az orvosokkal. Apa folyton szabadkozik, amiért nem ugrándozom, mire Anya elég erősen bokán rúgja.

Miután a vizitnek vége, Anya általában végigjárja a földszinti előcsarnok boltjait, és visszatérve halkra fogott hangon ámuldozik, mennyi gyorsétterem van.

– Az a féllábú férfi a kardiológiáról, Bernard. Ott ül, és sajtburgert meg sült krumplit töm magába. El se hinnéd!

Apa az ágy végében ül, és a kerületi újságot olvassa. Az első héten folyton a balesetemről szóló híreket keresi. Próbálom elmagyarázni neki, hogy ebben a városrészben még egy kettős gyilkosság is legfeljebb pár soros tudósítást érdemelne a lapban, de hiába. Ami nem is csoda, ha meggondoljuk, hogy otthon, Stortfoldban a múlt héten ez volt a helyi újság vezető híre: „Rossz helyen hagyták a bevásárlókocsikat a szupermarket parkolójában”. Az előző héten pedig ez: „Az iskolásokat elszomorítja a kacsaúsztató állapota”. Úgyhogy Apa még némi győzködésre szorul.

Az utolsó csípőműtétem utáni pénteken anyám hoz nekem egy, a kelleténél egy számmal nagyobb köntöst meg egy csomó tojásos szendvicset nagy, barna papírzacskóba csomagolva. Nem kell megkérdeznem, mi van benne: mihelyt kibontja a zacskót, azonnal elárasztja a szobát a kénes szag. Apám az orra előtt legyezget a kezével.

– A nővérek majd engem gyanúsítanak, Josie – méltatlankodik, aztán kinyitja, majd becsukja az ajtót.

– A tojástól majd megerősödik. Túl sovány. És különben is, te csak ne beszélj. Szegény kutya már két éve elpusztult, és te még mindig ráfogtad a tőled származó rémes szagokat.

– Csak hogy ki ne ábrándulj belőlem, drágám.

Anya lehalkítja a hangját:

– Treena azt mondja, a legutóbbi pasija bedugta a takaró alá, amikor szellentett. Képzeld csak el!

Apa felém fordul.

– Anyád olyankor a legszívesebben átrohanna a szomszéd városba.

Nevetnek, mégis feszültség vibrál a levegőben. Érzem. Amikor az egész világ négy fallá szűkül, az ember a légkör legapróbb változását is érzékeli. Mint amikor a főorvos kissé félrefordulva tanulmányozza a röntgenfelvételt, vagy a nővérek eltakarják a szájukat, ha olyan valakiről beszélnek, aki nemrég halt meg.

– Mi az? – kérdezem. – Mi van?

Zavartan néznek egymásra.

– Szóval… – Anya leül az ágyam végébe. – Az orvos azt mondta… a főorvos azt mondta… nem egészen világos, hogyan estél le.

Beleharapok a tojásos szendvicsbe. Most már tudok fogni a bal kezemmel.

– Á, szóval erről van szó. Elbambultam.

– Miközben a tető szélén sétálgattál.

Egy percig csak rágok.

– Nem lehet, hogy rád jött az alvajárás, édesem?

– Apa, én soha életemben nem voltam alvajáró.

– Dehogynem. Tizenhárom éves korodban egyszer álmodban lementél a földszintre, és megetted Treena szülinapi tortájának a felét.

– Hm. Azért nem biztos ám, hogy akkor aludtam.

– Aztán ott van a véralkoholszinted. Azt mondták… ittál… méghozzá szörnyű sokat.

– Nehéz estém volt a munkahelyemen. Szükségem volt egy-két pohár italra, aztán felmentem a tetőre levegőzni. És akkor megijesztett egy hang.

– Tehát egy hangot hallottál.

– A tetőn álltam, és lenéztem. Megesik velem időnként. És akkor egy lány megszólalt mögöttem, megijedtem, és megcsúszott a lábam.

– Egy lány?

– Csak a hangját hallottam.

Apa előrehajol.

– Biztos, hogy igazi lány volt? Nem egy képzeletbeli…

– A csípőmet zúztam össze, Apa, nem az agyamat.

– Csakugyan azt mondták, hogy egy lány hívta ki a mentőket – érinti meg Anya Apa karját.

– Tehát azt mondod, hogy ez tényleg egyszerű baleset volt – mondja Apa.

Abbahagyom az evést. A szüleim bűntudatosan néznek össze.

– Miért? Ti… ti azt gondoljátok, hogy leugrottam?

– Mi nem mondtunk semmi ilyet – vakarja a fejét Apa. – Csak… szóval… minden úgy félresiklott, amióta… és olyan rég nem találkoztunk… és egy kicsit meglepett minket, hogy hajnalok hajnalán egy háztetőn sétafikálsz. Régebben féltél a magasban.

– Régebben egy olyan ember menyasszonya voltam, aki normálisnak tartotta, ha kiszámolja, mennyi kalóriát éget el alvás közben. Jézusom! Tehát ezért voltatok olyan kedvesek velem? Azt hiszitek, meg akartam ölni magam?

– Csak mert mindenféléket kérdezett…

– Kicsoda?

– Az a pszichiáter. Biztosak akarnak lenni benne, hogy jól vagy, drágaságom. Tudjuk, hogy a dolgok mennyire… szóval, tudod… azóta, hogy…

– Pszichiáter?

– Várólistára kerülsz a vizsgálathoz. Tudod… hogy beszélhess valakivel. És volt egy hosszú megbeszélésünk az orvosokkal, és arra jutottunk, hogy hazajössz velünk. Csak amíg fel nem épülsz. Nem maradhatsz egyedül abban a lakásban. Az olyan…

– Jártatok a lakásomban?

– Hát el kellett hoznunk a holmidat.

Hosszú csönd. Elképzelem őket, ahogy ott állnak a lakásom ajtajában, anyám erősen szorítja a retiküljét, miközben szemügyre veszi a piszkos ágyneműt, a kandallópárkányon sorba állított, üres borosüvegeket, a hűtőben árválkodó fél müzliszeletet. Látom, ahogy a fejüket csóválva összenéznek. Biztosan jó helyen járunk, Bernard?

– Most arra van szükséged, hogy a családoddal legyél. Csak amíg talpra nem állsz.

Szeretném azt mondani, hogy jól megleszek a lakásomban, bármit is gondolnak róla. Dolgozni akarok, aztán hazamenni, és semmire sem gondolni a következő műszak kezdetéig. Szeretném azt mondani, hogy nem mehetek vissza Stortfoldba, ahol megint az a lány leszek, az, aki. Nem akarom érezni anyám gondosan leplezett rosszallásának súlyát, nem akarom hallani apám elszántan vidám hangját: minden rendben, nem lesz semmi baj, mintha azzal, hogy folyton ezt ismételgeti, elérhetné, hogy tényleg ne legyen. Nem akarok mindennap elmenni Will háza előtt, és arra gondolni, amiben részt vettem, arra, ami sosem múlik el.

De nem szólok. Mert hirtelen rám tör a fáradtság, mindenem fáj, és egyszerűen nincs erőm tovább harcolni.

Két hét múlva Apa hazavisz a céges furgonnal. Csak két ülés van elöl, ezért Anya otthon maradt készülődni. Ahogy az autópálya elsuhan alattunk, egyre idegesebben szorul össze a gyomrom.

Szülővárosom nyüzsgő utcáit most idegennek érzem. Távolságtartó, elemző pillantással nézek rájuk, észreveszem, minden milyen kicsi, milyen kopott, milyen gejl. Megértem, hogy Will is ilyennek láthatta, amikor hazatért a balesete után, aztán gyorsan elhessegetem a gondolatot. Amikor az utcánkba érünk, kissé lejjebb húzódom az ülésben. Nincs kedvem udvariasan társalogni a szomszédokkal, magyarázkodni. Nem akarom, hogy megítéljenek azért, amit tettem.

– Jól vagy? – fordul felém Apa, mintha megérezte volna, mi jár a fejemben.

– Remekül.

– Ügyes kislány – simít végig a vállamon.

Anya már az ajtóban vár minket, amikor a felhajtóhoz érünk. Azt gyanítom, hogy az ablakban állva töltötte az elmúlt fél órát. Apa leteszi a lépcsőre az egyik csomagomat, aztán visszajön és segít kiszállni, a másik táskát pedig a vállára veti.

Óvatosan teszem le a botomat a járólapra, és miközben lassan elindulok, érzem, hogy megrándulnak mögöttem a függönyök. Nézd csak, ki van itt, hallom a suttogást. Már megint mit művelhetett?

Apa előrefelé kormányoz, úgy figyeli a lábamat, mintha bármely pillanatban megtörténhetne, hogy egyszer csak kilő, és elindul arra, amerre nem kellene.

– Minden rendben? – kérdezi folyton. – Csak szép lassan.

Látom, hogy Nagyapa ott sündörög Anya mögött az előszobában, a kockás inge van rajta meg a szebbik kék pulóvere. Semmi sem változott. A tapéta ugyanolyan. Az előszobaszőnyeg ugyanolyan, az elhasznált szöveten látható nyomok arra utalnak, hogy Anya ma reggel porszívózta ki. Látom, hogy a régi kék anorákom ott lóg a fogason. Tizennyolc hónap. Úgy érzem, mintha egy évtized telt volna el.

– Ne siettesd – mondja Anya összetett kézzel. – Túl gyorsan mész, Bernard.

– Nem valami nyavalyás lajhár ez a lány! De ha ennél lassabban megyünk, az már olyan lesz, mint egy lassított felvétel.

– Vigyázz a lépcsőn! Nem lenne jobb, ha inkább mögötte mennél, Bernard? Tudod, hogy elkapd, ha netán elesne.

– Elég jól ismerem ezt a lépcsőt – szólalok meg összeszorított foggal. – Mindössze huszonhat évig éltem itt.

– Vigyázz, még belebotlik abba a kiálló szegélybe, Bernard. Nem lenne jó, ha a másik csípőjét is eltörné.

Úristen, gondolom. Te is ezt élted át, Will? Minden áldott nap?

És ekkor a húgom jelenik meg az ajtóban, elnyomakodik Anya mellett.

– Jaj, az ég szerelmére, Anya! Gyerünk, cowboy! Mindenki minket bámul.

Treena a hónom alá nyomja a vállát, aztán egy pillanatra hátrafordul, és felvont szemöldökkel olyan pillantást vet a szomszédok felé, mintha azt kérdezné: Érdekesnek találjátok? Szinte hallom a behúzott függönyök csapkodását.

– Hülye kukkolók. De azért igyekezzünk. Megígértem Thomasnak, hogy megnézheti a sebhelyeidet, mielőtt elviszem a játszóházba. Úristen, mennyit fogytál? Olyan lehet a cicid, mint két mandarin egy pár zokniban.

Nehéz egyszerre nevetni és lépkedni. Thomas odarohan hozzám és átölel. Meg kell állnom, és fél kézzel a falnak támaszkodnom, hogy ne veszítsem el az egyensúlyomat, amikor nekem csapódik.

– Tényleg felvágtak és összeraktak? – kérdezi. Már a mellemig ér. Elöl hiányzik négy foga. – Nagypapa azt mondta, valószínűleg teljesen rosszul raktak össze. De sosem fogunk rájönni, hol hibáztak.

– Bernard!

– Csak vicceltem.

– Louisa – szólal meg Nagyapa kásás, bizonytalan hangon. Tétova mozdulattal kinyújtja a karját és átölel. Én is átölelem. Hátralép, öreg keze meglepően erősen szorítja a karomat, és homlokát ráncolva, tettetett haraggal néz rám.

– Tudom, Papi. Tudom. De most már itthon van – mondja Anya.

– Visszamész a régi szobádba – mondja Apa. – Sajnos az a helyzet, hogy Thom kedvéért Transformers-tapétát tettünk fel. Ugye nem bánod, ha itt-ott feltűnik egy-két Autobot meg Predacon?

– Giliszta volt a fenekemben – jelenti be Thomas. – Anyu azt mondta, ne beszéljek róla idegeneknek. És ne dugjam az ujjamat a…

– Te jó ég – sóhajt Anya.

– Isten hozott itthon, Lou – mondja Apa, és a következő pillanatban a lábamra ejti a táskámat.

Harmadik fejezet

Visszatekintve azt mondhatom, Will halála után az első kilenc hónapot valamiféle kábulatban töltöttem. Egyenesen Párizsba mentem, aztán egyszerűen nem jöttem haza. Megrészegített a szabadság, a vágyak, amelyeket Will ébresztett fel bennem. Állást kaptam egy bárban, ahová főleg ott élő külföldiek jártak, ezért nem okozott gondot a rémes franciatudásom, ami egyébként is folyamatosan javult. Kibéreltem egy aprócska padlásszobát a tizenhatodik kerületben, egy közel-keleti étterem fölött, ott feküdtem ébren, hallgattam a késői mulatozókat meg a kora reggeli szállítókat, és nap mint nap úgy éreztem, hogy valaki másnak az életét élem.

Az első hónapokban mintha lenyúztak volna rólam egy bőrréteget – mindent erősebben éreztem. Hol nevetve ébredtem, hol sírva, mindent úgy láttam, mintha hirtelen elvettek volna a szemem elől egy színszűrőt. Új ételeket ettem, idegen utcákon sétáltam, olyan nyelven beszéltem az emberekkel, amely nem volt az anyanyelvem. Időnként ott éreztem magam körül Will kísértetét, mintha mindent az ő szemén keresztül látnék, az ő hangja szólna a fülemben.

Na, mit szólsz hozzá, Clark?

Mondtam én, hogy tetszeni fog.

Edd meg! Kóstold meg! Gyerünk!

Megzavart, hogy kizökkentem a napi rutinunkból. Hosszú hetekig az volt az érzésem, hogy semmi haszna a kezemnek, mert többé nem kell naponta megérintenie a testét: nem kellett begombolnom a puha ingét, nem kellett gyengéden megmosnom meleg, mozdulatlan kezét, selymes haját, amelynek tapintását még mindig az ujjamon éreztem. Hiányzott a hangja, váratlanul feltörő nevetése, amelyért alaposan meg kellett dolgozni, az ajka érintése a kezemen, az, ahogyan lecsukódott a szemhéja, amikor álomba merült. Anyám, akit még mindig elborzasztott, miben vettem részt, azt mondta, továbbra is szeret, de nem ismer rá ebben a Louisában arra a lányra, akit felnevelt, úgyhogy miután elvesztettem a családomat és azt a férfit, akit szerettem, eltűnt minden kötelék, amely a régi énemhez kötött. Úgy éreztem, egyszerűen felszálltam, mint egy kipányvázatlan hőlégballon, valami ismeretlen univerzum felé.

Így hát új életet kezdtem. Laza, távolságtartó barátságot kötöttem más utazókkal: fiatal angol diákokkal, akik évet halasztottak az egyetemen, amerikaiakkal, akik irodalmi hősök nyomában jártak, és határozottan állították, hogy sosem mennek vissza a Középnyugatra, gazdag ifjú bankárokkal, turistákkal, egy örökösen változó társasággal, amely ott sodródott, kavargott, örvénylett körülöttem; ők is menekültek a maguk élete elől. Mosolyogtam, társalogtam, dolgoztam, és azt mondtam magamnak, hogy azt teszem, amit Will akart. Ha másban nem is, legalább ebben vigaszt kell lelnem.

Aztán enyhült a tél szorítása, gyönyörű tavasz köszöntött ránk. És ekkor egy reggel arra ébredtem, hogy hirtelen kiszerettem a városból. Vagy legalábbis nem érzem magam elég párizsinak ahhoz, hogy maradjak. A külföldiek történetei kezdtek fárasztóan egyformák lenni, a párizsiakat barátságtalannak találtam – vagy legalábbis naponta többször érzékeltem, milyen sok szempontból nem fogok soha közéjük tartozni. Bármilyen lenyűgöző volt is a város, úgy éreztem, olyan, mint egy sebtében megvett csillogó-villogó, elegáns ruha, amelyről aztán kiderül, hogy nem illik rám. Felmondtam, és utazgatni kezdtem Európában.

Nem volt még egy olyan időszak az életemben, amikor annyira élhetetlennek éreztem volna magam, mint ebben a két hónapban. Csaknem mindig magányos voltam. Utáltam, hogy sosem tudom, hol alszom aznap este, állandóan aggódtam a vasúti menetrendek meg a pénzváltás miatt, és nehezemre esett barátságokat kötni, mert senkiben sem bíztam. És különben is, mit mondhattam magamról? Ha kérdezgettek, csak a leglényegtelenebb részletekről beszélhettem. Azt, ami fontos vagy érdekes volt bennem, nem oszthattam meg senkivel. Így, hogy nem volt senkim, akivel megbeszélhettem volna a látottakat, minden nevezetesség, amit megnéztem – legyen az a Trevi kút vagy egy amszterdami csatorna –, csupán egy kipipálandó tétel volt a listán. Az utolsó hetet egy görög strandon töltöttem, amely túlságosan is emlékeztetett egy másik strandra, ahol nemrég Will-lel jártunk. Egy hétig ültem a homokban, és azzal töltöttem az időt, hogy bronzbarnára sült férfiak közeledését hárítottam, akiket, úgy tűnt, mind Dmitrinek hívnak, és próbáltam meggyőzni magam, hogy remekül szórakozom, aztán végül feladtam, és visszamentem Párizsba. Leginkább azért, mert ekkor merült fel bennem először a gondolat, hogy nincs más hely, ahová mehetnék.

Két hétig a kanapén aludtam egy lánynál, akivel annak idején együtt dolgoztam a bárban, és ezalatt megpróbáltam kitalálni, mihez kezdjek. Eszembe jutott, amikor Will-lel a karrierlehetőségeimről beszélgettünk, és több divatiskolába is jelentkeztem, de miután nem volt munkatapasztalatom ezen a téren, udvariasan elutasítottak. Azt a helyet, ahová Will halála után felvettek, másnak adták át, mert nem kértem halasztást. Jövőre újra pályázhatok, mondta a tanulmányi ügyintéző, de olyan hangon, mint aki tudja, hogy úgysem fogok.

Nézegettem az internetes álláskereső oldalakat, de arra jutottam, hogy hiába mentem keresztül ennyi mindenen, még mindig nincs megfelelő képzettségem azokhoz a munkákhoz, amelyek érdekelnének. És miközben azon töprengtem, hogyan tovább, váratlanul felhívott Will ügyvédje, Michael Lawler, és figyelmeztetett, hogy ideje lenne kezdeni valamit azzal a pénzzel, amit Will hagyott rám. Ez volt az ürügy, amelyre vártam, hogy lépjek végre. Az ügyvéd segített lealkudni egy rémisztően drága, két hálószobás lakás árát a londoni belváros szélén, amelyet leginkább azért vettem meg, mert emlékeztem rá, hogy Will egyszer beszélt a sarki borbárról, és ettől egy kicsit közelebb éreztem magam hozzá; utána még maradt annyi pénzem, hogy beszerezzek egy-két bútort. Hat hét múlva visszajöttem Angliába, beálltam pultosnak a Négylevelű Lóherébe, lefeküdtem egy Phil nevű pasival, akiről tudtam, hogy sosem látom többé, és vártam, hogy úgy érezzem, elkezdődött az életem.

Azóta eltelt újabb kilenc hónap, és még mindig erre vártam.

Az első otthon töltött héten nem nagyon hagytam el a házat. Fájdalmaim voltak, és hamar elfáradtam, úgyhogy nem esett nehezemre extra erős fájdalomcsillapítókkal elkábítva feküdni az ágyban és szunyókálni. Azt mondtam magamnak, most csak az számít, hogy a testem újra erőre kapjon. Fura módon nem is tett rosszat, hogy újra a mi kis családi otthonunkban lehettem: mióta elköltöztem, most először tudtam négy óránál többet aludni egyhuzamban; és a ház elég kicsi volt ahhoz, hogy mindig elérjek egy falat, amelynek nekitámaszkodhatok. Anya étellel tömött, Nagyapa nem mozdult mellőlem (Treena visszament az egyetemre, és Thomot is magával vitte), én pedig napközben is folyton a tévét néztem, és csak ámultam a véget érni nem akaró hitel- és lépcsőliftreklámokon, meg azon, hogy folyton olyan másodrendű celebeket mutogatnak, akikről – miután csaknem egy évet külföldön töltöttem – azt se tudtam, kicsodák. Mintha csak egy biztonságos kuckóba kerültem volna – igaz, hogy a kuckó sarkában egy böhöm nagy elefánt lapult.

Nem beszéltünk olyan dolgokról, amelyek megbonthatták volna ezt a kényes egyensúlyt. Az összes celebhíradót végignéztem, amit a nappali tévéműsorok rám okádtak, aztán vacsoránál azzal álltam elő, hogy „Szóval mi is van azzal a Shayna Westtel?”. Anya és Apa pedig hálásan rávetette magát a témára, és kijelentette, hogy az illető egy lotyó, vagy szép a haja, vagy igencsak megéri a pénzét. Kitárgyaltuk a Kincsek a padlásont („Már sokszor felmerült bennem a kérdés, mennyit érhet anyádnak az a Viktória-korabeli virágcserepe… az a randa ócskaság.”) meg az Ideális vidéki otthonokat („Én még a kutyámat se fürdetném meg abban a fürdőszobában.”). Nem foglalkoztam mással, mint az étkezésekkel, az olyan mindennapi kihívásokkal, mint a felöltözés meg a fogmosás, meg az anyám által rám bízott egyszerű feladatokkal („Tudod, drágám, amíg nem vagyok itthon, szétválogathatnád a ruháidat, úgyis színes holmit mosok.”).

De a külvilág, mint egy alattomos áramlat, folyton beszivárgott az életünkbe. Hallottam, hogy a szomszédok megkérdezték anyámtól, amikor teregetett: Szóval Lou itthon van? Ő pedig szokatlanul szűkszavúan csak annyit válaszolt: Igen. Észrevettem, hogy kerülöm a házban azokat a szobákat, ahonnan ráláthatnék a várra. De tudtam, hogy ott van, és az ottani emberek élnek, mozognak, és eleven kapocsként fűznek Willhez. Néha eltűnődtem, mi lehet velük; Párizsba utánam küldték Mrs. Traynor levelét, amelyben hivatalos hangnemben megköszönte mindazt, amit a fiáért tettem. „Tisztában vagyok vele, hogy mindent megtett, amit lehetett.” De ennyi volt. A család, amely egykor betöltötte az életemet, kísérteties maradványa lett egy olyan időszaknak, amelyet igyekeztem elfelejteni. Most, hogy a házunkra minden este hosszú órákon át a vár árnyéka borult, szemrehányásként érzékeltem Traynorék jelenlétét.

Két hete laktam otthon, amikor kiderült, hogy Anya meg Apa már nem jár a klubba.

– Ma kedd van, nem? – kérdeztem a harmadik héten, a vacsoraasztalnál ülve. – Nem kellene indulnotok?

Összenéztek.

– Á, nem. Jól megvagyunk itt – felelte Apa a sertéssültet rágva.

– Nyugodtan itt hagyhattok, tényleg – mondtam nekik. – Már sokkal jobban vagyok. Majd a tévé elszórakoztat. – Titokban arra vágytam, hogy egymagamban üldögélhessek a szobában. Mióta hazaköltöztem, fél óránál hosszabb időre nemigen hagytak egyedül. – De tényleg. Menjetek, mulassatok egy kicsit. Ne aggódjatok miattam.

– Mi… mi tulajdonképpen nem járunk már a klubba – mondta Anya, miközben félbevágott egy krumplit.

– Az emberek… mindenfélét beszéltek. Arról, ami történt. – Apa megvonta a vállát. – Végül arra jutottunk, hogy jobb, ha kimaradunk. – Ezután hat teljes percig csönd borult ránk.

Aztán előbukkantak más, konkrétabb emlékek is a hátrahagyott életemből. Ezek az emlékek testhez tapadó, különleges nedvességelvezető tulajdonságokkal bíró futónadrágot viseltek.

Patrick már a negyedik reggelen kocogott el a házunk előtt, amikor felötlött bennem, hogy ez talán több mint véletlen. Amikor az első napon meghallottam a hangját, nehézkesen odabicegtem az ablakhoz, és kilestem a redőny résein. És megláttam a ház előtt, éppen a térdízületeit nyújtotta, miközben egy lófarokba kötött hajú, szőke lányhoz beszélt; a lány ugyanolyan kék színű, testhezálló futószerelést viselt, mint ő, de olyan szorosat, hogy nagyjából azt is ki tudtam venni, mit reggelizett. Úgy festettek, mint két olimpikon, már csak a kettes bob hiányzott.

Hátrébb húzódtam, nehogy meglásson, ha esetleg felnézne. Egy perc múlva már ott se voltak, egyenes háttal, egyenletes léptekkel futottak tovább az úton, mint két csillogó, türkizkék póniló.

Két nap múlva épp öltözködtem, amikor meghallottam őket. Patrick jó hangosan mondott valamit a szénhidrátfeltöltésről, a lány pedig ezúttal gyanakvó pillantást vetett az otthonomra, mintha felmerült volna benne a kérdés, miért állnak meg kétszer is pontosan ugyanazon a helyen.

A harmadik napon az utca felőli szobában voltam Nagyapával, amikor megjöttek.

– Gyakorolnunk kéne a sprintet – magyarázta Patrick fennhangon. – Tudod, mit? Fuss el a harmadik villanyoszlopig meg vissza, és én mérem az időt. Kétperces szakaszokban. Rajta!

Nagyapa jelentőségteljesen forgatta a szemét.

– Ezt csinálja, amióta csak hazajöttem?

Nagyapa úgy forgatta a szemét, hogy majd’ kiesett.

A csipkefüggöny mögül kilesve láttam, amint Patrick ott áll, szemét a stopperórájára szegezi, szebbik profilját az ablakom felé fordítja. Fekete, cipzáras plüssfelsőt viselt és hozzáillő színű elasztikus sortot. Jól végigmértem, ahogy ott ácsorgott, mindössze pár méterre a függönytől, és elámultam azon, hogy oly sokáig őszintén hittem, szeretem ezt a férfit.

– Ne állj meg! – ordította el magát, és felemelte a tekintetét a stopperről. A lány pedig, mint egy engedelmes vadászkutya, megérintette a Patrick melletti villanyoszlopot, majd újból nekilódult.

– Negyvenkét egész harmincnyolc század másodperc – mondta Patrick helyeslően, amikor a lány lihegve visszaért. – Öt tizedet biztosan le tudsz még faragni belőle.

– A te kedvedért csinálja – mondta anyám, aki ekkor lépett be két bögrével a kezében.

– Pont ezen gondolkodtam.

– Az anyja megkérdezte tőlem a boltban, tényleg visszajöttél-e, és mondtam, hogy igen. Ne nézz így rám, mégsem hazudhattam neki. – Az ablak felé intett a fejével. – A lány plasztikáztatta a mellét. Egész Stortfold erről beszél. Olyan lett, hogy akár két teáscsészét is egyensúlyozhatna rajta. – Anya odaállt mellém egy pillanatra. – Tudtad, hogy eljegyezték egymást?

Vártam, hogy belém hasítson a heves fájdalom, de olyan gyönge volt, mint egy kis tűszúrás.

– Úgy látom… összeillenek.

Anyám még egyszer megnézte magának Patricket.

– Nem rossz ember ő, Lou. Csak… te változtál meg. – A kezembe nyomta a bögrémet, aztán otthagyott.

Végül azon a reggelen, amikor Patrick megállt a házunk előtt, hogy a járdán csináljon néhány fekvőtámaszt, kinyitottam a bejárati ajtót, és kiléptem. A veranda korlátjának támaszkodtam, és összefont karral figyeltem, míg fel nem nézett.

– Én a helyedben nem időznék itt. A szomszéd kutyája túlságosan is kedveli ezt a járdaszakaszt.

– Lou! – kiáltott fel, mintha mindenre számított volna, csak arra nem, hogy engem pillant meg a házunk előtt, ahová számtalanszor ellátogatott a hét év alatt, amíg együtt voltunk. – Nahát… micsoda meglepetés, hogy itt látlak! Azt hittem, elmentél meghódítani a nagyvilágot!

A menyasszonya, aki szintén fekvőtámaszokat csinált mellette, felnézett, aztán újra a járdát bámulta. Lehet, hogy csak képzeltem, de a farizmai mintha még jobban megfeszültek volna. Hevesen mozgott fel, le. Fel és le. Kezdtem aggódni az újonnan csináltatott melle épségéért.

Patrick talpra ugrott.

– Bemutatom Caroline-t, a menyasszonyomat. – Rám szegezte a tekintetét, mintha valamiféle reakciót várna. – A következő Ironman-versenyre készülünk. Már kettőn vettünk részt együtt.

– Milyen… romantikus – jegyeztem meg.

– Nos, Caroline és én úgy gondoljuk, jó, ha sok mindent csinálunk együtt – mondta.

– Azt látom – feleltem. – Méghozzá egyforma türkizkék öltözékben!

– Ó. Igen. Ez a csapatszínünk.

Rövid csönd következett.

Aztán a levegőbe öklöztem.

– Hajrá, csapat!

Caroline felugrott, és a combizmait kezdte nyújtani, hátrahajlította a lábát, mint egy gólya. Biccentett felém, nyilván úgy gondolta, megússza ennyivel az udvariaskodást.

– Lefogytál – jegyezte meg Patrick.

– Hát igen. A sóoldatdiéta megteszi a magáét.

– Hallottam, hogy volt egy kis… baleseted. – Szipákolt, lesütötte a szemét. – Nem lehetett könnyű neked ez az utóbbi év. Tudod. Azok után, amit tettél, meg minden.

Na, ezt nem kellett volna. Igyekeztem egyenletesen lélegezni. Caroline szándékosan nem nézett rám, most a térdét nyújtotta.

– Mindenesetre… gratulálok az eljegyzéshez – mondtam.

Patrick büszkén végigmérte leendő feleségét, hosszan csodálta inas lábát.

– Hát, ahogy mondani szokták… az ember megérzi, ha rátalál az igazira. – Mesterkélt bocsánatkérő mosolyt villantott rám. És ez volt az, ami végképp kiverte a biztosítékot.

– Azt elhiszem. És gondolom, volt miből félretenni az esküvőre, mert az nem olcsó mulatság, igaz?

Mindketten rám néztek.

– Kijön abból, amit azért kaptál, hogy eladtad a sztorimat a sajtónak. Mennyit fizettek érte, Pat? Pár ezret? Treena nem tudta kinyomozni a pontos összeget. De azért néhány egyforma kezeslábasra biztosan telik Will halálából, ugye?

Caroline úgy kapta fel a fejét, hogy biztos lehettem benne, Patricknek még nem volt ideje megosztani vele a múltjának ezt a részletét.

Patrick rám bámult, az arcán két vörös folt terjedt szét.

– Ahhoz nem volt semmi közöm.

– Hát persze. Azért örülök, hogy találkoztunk, Pat. Sok sikert az esküvőhöz, Caroline! Biztos, hogy te leszel… a legfeszesebb izomzatú menyasszony a környéken. – Hátat fordítottam nekik, és besétáltam a házba. Becsuktam az ajtót, aztán hevesen kalapáló szívvel nekidőltem, és megvártam, míg Patrick végre elkocogott.

– Segg – szólalt meg Nagyapa, amikor visszabicegtem a nappaliba. Aztán rosszalló pillantást vetett az ablak felé, és megismételte: – Segg. – Majd csuklott egyet.

Rábámultam. És tökéletesen váratlanul kitört belőlem a nevetés. Már nem is emlékeztem rá, mikor nevettem utoljára.

– Na, eldöntötted már, mihez kezdesz, ha jobban leszel?

Az ágyamon feküdtem. Treena az egyetemről telefonált, míg várta, hogy Thomas kijöjjön a fociedzésről. A mennyezetet bámultam, amelyet Thomas teleragasztott mindenféle sötétben világító matricákkal. A jelek szerint senki sem tudta leszedni őket úgy, hogy ne jöjjön velük a fél plafon is.

– Még nem igazán.

– Valamit csinálnod kell. Nem ülhetsz örökké a babérjaidon.

– Nem fogok a babérjaimon ülni. Különben is, még fáj a csípőm. A gyógytornász azt mondta, jobb, ha fekszem.

– Anya meg Apa azon rágódik, mit fogsz csinálni. Stortfoldban nincs munka.

– Ezt nagyon jól tudom.

– De csak sodródsz. Mintha semmi sem érdekelne.

– Treen, nemrég estem le egy háztetőről. Most lábadozom.

– Azelőtt meg csak utazgattál. Aztán beálltál dolgozni egy kocsmába, csak addig, míg ki nem találod, mit akarsz. Egyszer már döntésre kell jutnod. Ha nem mész vissza tanulni, ki kell gondolnod, mégis mit kezdesz az életeddel. Csak úgy mondom. Mindenesetre ha Stortfoldban maradsz, lakást kell bérelned. Nem várhatod el, hogy Anya meg Apa örökké támogasson.

– Ezt pont az mondja, akit nyolc éve támogat anyuci meg apuci bankja.

– Én nappali tagozaton tanulok. Az más. Na mindegy, szóval átnéztem a bankszámlakivonataidat, amíg a kórházban voltál, és miután minden számládat befizettem, nagyjából ezerötszáz fontod maradt, beleértve a táppénzt. Erről jut eszembe, mik azok a tengerentúli telefonhívások? Egy vagyonba kerülnek.

– Semmi közöd hozzá.

– Szóval összeírtam neked egy csomó helyi ingatlanügynököt, akik albérletekkel foglalkoznak. Aztán arra gondoltam, megnézhetnénk még egyszer azt az iskolát. Hátha kimaradt valaki a kurzusról, amire be akartál iratkozni.

– Treen. Kezdesz fárasztani.

– Semmi értelme ennek a lézengésnek. Mindjárt jobban éreznéd magad, ha lenne valami célod.

Idegesített a húgom nyaggatása, de azért volt benne valami megnyugtató. Senki más nem mert így letámadni. A szüleim mintha még mindig azt hitték volna, hogy a lelkem mélyén valami nagy baj van, és kesztyűs kézzel kell bánni velem. Anya szépen összehajtogatva odatette a kimosott ruháimat az ágyam végébe, naponta háromszor főzött rám, és amikor rajtakaptam, hogy lopva figyel, elmosolyodott, zavart félmosoly jelent meg az arcán, amely mindent eltakart, amit nem akartunk elmondani egymásnak. Apa rendszeresen elvitt a gyógytornászhoz, odaült mellém a kanapéra tévét nézni, és még csak nem is ugratott. Treena volt az egyetlen, aki úgy bánt velem, mint régen.

– Tudod, mit fogok mondani, ugye?

Sziszegve az oldalamra fordultam.

– Tudom. És ne mondd.

– Nos, tudod, mit mondana Will. Hogy egyezséget kötöttél. Most már nem visszakozhatsz.

– Oké. Ennyi volt, Treen. Vége a beszélgetésnek.

– Helyes. Thom úgyis épp most jön ki az öltözőből. Pénteken találkozunk! – köszönt el, mintha csak zenéről, a vakációs terveiről vagy szappanoperákról társalogtunk volna.

Én meg ott maradtam, és a plafont bámultam.

Egyezséget kötöttél.

Hát igen. És látjuk, mi lett belőle.

Bármennyit is zsörtölődött Treena, a hazaérkezésem utáni hetekben sokat fejlődtem. Már nem használtam a botot, amelytől nagyjából nyolcvankilenc évesnek éreztem magam, és amelyet sikerült mindenhol ottfelejtenem, ahová csak eljutottam a hazaköltözésem óta. Reggelenként Anya kérésére többnyire levittem sétálni Nagyapát a parkba. Az orvos azt mondta, hogy mindennap mozognia kell, de amikor Anya egy napon követte, azt látta, hogy egyszerűen elsétál a sarki boltig, vesz egy hatalmas zacskó töpörtyűt, és elmajszolja, miközben hazatotyog.

Lassan lépkedtünk, mindketten sántítottunk, és egyikünk sem igazán találta a helyét.

Anya többször is javasolta, hogy „a változatosság kedvéért” menjünk a várkertbe, de elengedtem a fülem mellett, és amint a kertkapu becsukódott mögöttünk, Nagyapa határozottan a park irányába biccentett. Nem csak azért, mert erre rövidebb volt az út, vagy mert közelebb volt a fogadóirodához. Szerintem tudta, hogy nem akarok a vár felé menni. Még abban sem voltam biztos, hogy valaha képes leszek rá.

Két lassú kört tettünk a kacsaúsztató körül, aztán leültünk egy padra a lanyha tavaszi napsütésben, és néztük, amint a kisgyerekek meg a szüleik etetik a dagadt kacsákat, a kamaszok pedig cigiznek, hangoskodnak, és ütik egymást, vagyis megteszik az udvarlás első, szerencsétlen kísérleteit. Aztán átmentünk a fogadóirodába, hogy Nagyapa feltegyen három fontot egy Farok Csóválja a Kutyát nevű lóra, majd villámgyorsan el is veszítse. Amikor aztán összegyűrte a szelvényét és bedobta a szemetesbe, azzal az ígérettel vigasztaltam, hogy veszek neki egy lekváros fánkot a szupermarketben.

– Tiéd ás – mondta, amikor megálltunk a pékáruknál.

Homlokomat ráncolva néztem rá.

– Tiéd ás – mutatott a fánkokra, és elnevette magát.

– Á. Szuper. Ezt fogjuk mondani Anyának. Diétás fánk.

Anya azt mondta, az új gyógyszereitől vihogós lett az öreg. Arra jutottam, hogy ez még nem a legrosszabb, ami történhet az emberrel.

Nagyapa még a pénztár előtti sorban is a saját viccén kuncogott. Én leszegett fejjel apró után kutattam a zsebeimben. Azon tűnődtem, segítsek-e Apának a kertészkedésben a hétvégén. Úgyhogy beletelt egy percbe, míg felfogtam, mit suttognak a hátam mögött.

– A bűntudat. Azt mondják, megpróbált leugrani egy háztetőről.

– Hát, te is ezt tennéd, nem? Én biztosan nem bírnék így élni.

– Csodálom, hogy van képe idejönni.

Mélyen hallgattam.

– Szegény Josie Clark még mindig össze van törve. Minden héten elmegy gyónni, pedig tudod, hogy olyan ártatlan, mint a ma született bárány.

Nagyapa a fánkokra mutatott, és odasúgta a pénztáros lánynak:

– Tiéd ás.

A lány udvariasan mosolygott.

– Nyolcvanhat penny lesz.

– A Traynor család azóta csak árnyéka önmagának.

– Hát igen, tönkretette őket ez a dolog, nem igaz?

– Nyolcvanhat pennyt kérek.

Hosszú másodpercek teltek el, míg felfogtam, hogy a pénztáros lány várakozóan néz rám. Kirántottam egy marék aprópénzt a zsebemből, és remegő ujjakkal kotorászni kezdtem köztük.

– Az ember nem is hinné, hogy Josie meg meri engedni neki, hogy ő vigyázzon a nagypapájára. Szerinted?

– Mit gondolsz, nem fogja…

– Hát, nem tudhatjuk. Végül is egyszer már megtette…

Égett az arcom. A pénzem megcsörrent a pulton. Nagyapa még mindig azt ismételgette a zavarodottan bámuló pénztáros lánynak: „tiéd ás, tiéd ás”, és várta, hogy a vicc hatására elnevesse magát. Megrántottam a kabátujját:

– Gyere, Papi, mennünk kell.

– Tiéd ás – makacskodott.

– Persze – mondta a lány, és kedvesen elmosolyodott.

– Gyere már, Nagyapa! – Melegem volt és szédültem, féltem, hogy elájulok. Lehet, hogy azok még mindig beszéltek, de a fülem olyan erősen csengett, hogy nem hallottam.

– Viszlát – köszönt el Nagyapa.

– Minden jót – mondta a lány.

– Kedves – állapította meg Nagyapa, amikor kiértünk a napfénybe. Aztán felém fordult: – Miért sírsz?

Szóval ez a nagy baj azzal, ha az ember belekeveredik egy katasztrofális, mindent megváltoztató eseménybe. Azt gondolja, hogy csupán egy katasztrofális, mindent megváltoztató eseménnyel kell megküzdenie: az emlékképekkel, az álmatlan éjszakákkal, azzal, hogy örökösen visszajátssza a történteket a fejében, folyton azt kérdezi magától, helyesen cselekedett-e, azt mondta-e, amit mondania kellett, és ha visszamehetne az időben, volna-e valami, amit akár csak minimálisan is másképp csinálna.

Anyám annak idején azt mondta, az, hogy ott voltam Will-lel a végső pillanatban, az egész hátralevő életemre rányomja a bélyegét. Azt gondoltam, úgy érti, hogy lelkileg megvisel majd. Azt gondoltam, a bűntudatról beszél, amelyet majd le kell győznöm, az álmatlanságról, a furcsa, váratlan dühkitörésekről, az örökös belső párbeszédről valakivel, aki nincs is ott. De most megértettem, hogy nem csak a lelki életemről van szó. A mai digitális korban örökre az a bizonyos valaki maradok. Még ha a saját memóriámból sikerülne is kitörölnöm az egészet, akkor sem tudnék elszakadni Will halálától. Amíg csak lesznek pixelek meg monitorok, a nevem mindörökre összekapcsolódik az övével. Olyan emberek ítélkeznek felettem, akik alig tudnak valamit, vagy fogalmuk sincs az egészről, és én semmit sem tehetek ez ellen.

Levágattam a hajam, bubifrizurát csináltattam. Megváltoztattam az öltözködési stílusomat, mindent összepakoltam, ami valaha sajátossá tette a kinézetemet, és elsüllyesztettem a ruhásszekrényem mélyére. Átvettem Treenától az örökös farmer-póló párosítást. Újabban ha azt olvastam az újságban, hogy egy bankpénztáros hatalmas összeget sikkasztott, egy asszony megölte a gyerekét, vagy valakinek eltűnt a testvére, azon kaptam magam, hogy nem borzadok össze, mint régen, hanem inkább a történetnek az a része érdekel, amelyről a cikk hallgat.

Valami furcsa rokonságot éreztem velük. Ott volt rajtam a bélyeg. A környezetem tudta. És ami még rosszabb, már én is kezdtem megtudni.

Rövidre vágott, sötét hajamra kötött sapkát húztam, felvettem a napszemüvegem, és elmentem a könyvtárba. Minden erőmmel lepleztem a bicegésemet, bár ehhez összeszorított foggal kellett koncentrálnom.

A gyereksarokban egy kis csapat énekelt, az asztaloknál csöndes családfakutatók üldögéltek, akik annak bizonyítékát keresték, hogy igen, ők bizony távoli rokonságban állnak III. Richárd királlyal. Elhaladtam mellettük, aztán leültem egy sarokba a helyi újság bekötött példányaival. Nem volt nehéz kikeresni 2009 augusztusát. Nagy levegőt vettem, aztán fellapoztam a kötetet, és olvasgatni kezdtem a címeket.

Városunk lakója egy svájci klinikán
vetett véget életének

A Traynor család azt kéri, ne zaklassák őket
„ezekben a nehéz időkben”

Steven Traynor 35 éves fia (az apa a stortfoldi vár igazgatótanácsának felügyelője) a Dignitas nevű, ellentmondásos hírű központban vetett véget életének, ahol támogatott öngyilkosságot lehet elkövetni. Mr. Traynor 2007-ben egy közlekedési baleset következtében mind a négy végtagjára megbénult. A klinikára állítólag a családjával és gondozójával, az ugyancsak stortfoldi, 27 éves Louisa Clarkkal utazott.

A rendőrség vizsgálja a halál körülményeit. Úgy tudjuk, nem zárható ki a vádemelés lehetősége.

Louisa Clark szülei, a Renfrew Roadon lakó Bernard és Josephine Clark nem akartak nyilatkozni.

Úgy értesültünk, hogy Camilla Traynor, aki bíróként dolgozott, fia öngyilkosságát követően visszavonult hivatásának gyakorlásától. Helyi forrásunk szerint azok után, amit a család tett, „tarthatatlanná” vált a helyzete.

És itt van Will arca egy szemcsés sajtófotón. Az enyhén gúnyos mosoly, az egyenes tekintet. Egy pillanatig nem kaptam levegőt.

Mr. Traynor halála egy sikeres pénzügyi pályának vet véget. A Cityben úgy ismerték, mint aki kíméletlenül lecsupaszítja a felvásárolt vállalatokat, de tény, hogy a cége számára előnyös üzleteket remek szimattal választotta ki. Munkatársai tegnap vettek búcsút attól az embertől, akit úgy jellemeztek, mint…

Becsuktam az újságot. Amikor már biztos voltam benne, hogy képes vagyok uralni az arcvonásaimat, felnéztem. Körülöttem békés szorgoskodástól zsongott a könyvtár. A kicsik még mindig énekeltek, a vékony hangok összevissza kacskaringóztak, az anyák lelkesen tapsoltak. Mögöttem az egyik könyvtáros azt tárgyalta halkan a kolléganőjével, hogyan is kell thai curryt készíteni. Mellettem egy férfi végighúzta az ujját egy ősrégi választói névjegyzéken, és ezt mormolta:

– Fisher, Fitzgibbon, Fitzwilliam…

Rájöttem, hogy nem csináltam semmit. Már több mint tizennyolc hónap telt el, és semmit sem csináltam azon kívül, hogy italokat szolgáltam fel két különböző országban, és sajnáltam magam. És most, négy héttel az után, hogy visszatértem a házba, ahol felnőttem, éreztem, hogy Stortfold megragad és beszippant, próbál meggyőzni, hogy nagyon jól megleszek itt. Nem lesz semmi baj. Nagy kalandokra persze nem számíthatok, és várhatóak kisebb kellemetlenségek, míg az emberek újra hozzá nem szoknak a jelenlétemhez, de rosszabb dolog is történhet valakivel, mint hogy szerető családja körében, biztonságban él, nem igaz?

Lenéztem az előttem heverő újságkupacra. A legfrissebb kiadás vezető híre ez volt:

HARC A POSTAHIVATAL ELŐTTI
MOZGÁSSÉRÜLT-PARKOLÓHELYÉRT

Eszembe jutott, amikor Apa a kórházi ágyamon ülve hiába kereste a szenzációs balesetről szóló beszámolót a lapokban. Csalódást okoztam neked, Will. Minden lehetséges módon csalódást okoztam neked.

Hazafelé már az utca végéből hallottam a lármát. Mihelyt kinyitottam az ajtót, a fülembe hasított Thomas visítása. A húgom éppen felemelt mutatóujjal szidta a gyereket a nappali sarkában. Anya egy lavór vízzel és egy dörzsivel a kezében hajolt Nagyapa fölé, aki udvariasan próbálta elhessegetni.

– Mi folyik itt?

Anya félreállt. Ekkor láttam meg Nagyapa arcát. Koromfekete szemöldök és fekete, kissé egyenetlen bajusz virított rajta.

– Lemoshatatlan toll – mondta Anya. – Mostantól nem szabad Thomast egyedül hagyni Nagyapával, amikor az öreg alszik.

– Elég volt abból, hogy mindent összefirkálsz! – üvöltötte Treena. – Csak papírra rajzolhatsz, megértetted? A falra nem. Más arcára nem. Mrs. Reynolds kutyájára nem. A bugyijaimra nem.

– Csak a hét napjait írtam rájuk!

– Nincs szükségem rá, hogy ráírják a bugyimra, melyik nap vegyem fel! – ordította Treena. – És ha szükségem volna rá, akkor sem egy d-vel írnám a keddet!

– Ne bántsd, Treen – kérte Anya, miközben lehajolva ellenőrizte, használt-e valamit a súrolás. – Sokkal rosszabb is lehetne.

Ha Apa ledübörög a lépcsőn a mi kis házunkban, az olyan, mintha rémisztően dörögne az ég. Most dühtől megfeszülő vállal rontott be a nappaliba, a haja felállt féloldalt.

– Már nem is bóbiskolhat egy kicsit az ember a saját házában a szabadnapján? Olyan ez a nyavalyás hely, mint valami őrültekháza!

Mindannyian mozdulatlanná dermedve bámultunk rá.

– Mi van? Mit mondtam?

– Bernard…

– Jaj, ugyan már! Lou nem gondolja, hogy őrá céloztam…

– Ó, édes istenem! – Anya a kezébe temette az arcát.

A húgom kifelé lökdöste Thomast a szobából.

– Na, kisfiam, jobb lesz, ha most rögtön eltűnsz innen – sziszegte. – Mert esküszöm, hogy ha nagyapád elkap…

– Mi van? – ráncolta a homlokát Apa. – Mi a baj?

Nagyapa horkanó nevetést hallatott, és felemelte reszkető ujját.

A látványt akár pompásnak is nevezhettük volna. Thomas Apa egész arcát beszínezte a kék kijelölő filccel. A szeme olyan volt, mint két egres a kobaltkék tenger közepén.

– Mi az?

A folyosó felől hallani lehetett a távolodó Thomas visítását.

– Az Avatart néztük! Azt mondta, nem bánná, ha ő is olyan lenne, mint egy avatar!

Apa szeme tágra nyílt. Odavágtatott a kandallópárkány fölötti tükörhöz.

Egy pillanatra néma csönd támadt.

– Úristen!

– Bernard, Isten nevét hiába szádra ne vedd!

– Ez a büdös kölyök kékre festette a képemet, Josie! Szerintem ezek után oda veszem Isten nevét, ahová úri kedvem tartja. Ez lemoshatatlan toll? THOMMO! EZ LEMOSHATATLAN TOLL?

– Leszedjük, Apa. – A húgom becsukta maga mögött a kertre nyíló ajtót. Odakintről halkan beszűrődött Thomas visítása.

– Holnap ellenőriznem kell a kerítésépítési munkálatokat a vár körül. Jönnek az alvállalkozók. Hogy a fenébe tárgyaljak az alvállalkozókkal, ha kék vagyok? – Apa a kezére köpött, és dörzsölni kezdte az arcát. A festék egy icipicit halványult, de úgy tűnt, inkább csak szétkenődött Apa tenyerén. – Ez nem jön le. Josie, ez nem jön le!

Anya otthagyta Nagyapát, és Apának esett neki a dörzsivel.

– Csak ne mozogj, Bernard! Megteszem, amit tudok.

Treena elment a laptopjáért.

– Megnézem a neten. Biztosan van ott valami jó tipp. Fogkrém vagy körömlakklemosó vagy fehérítő vagy…

– Eszedbe ne jusson valamiféle nyavalyás fehérítővel bekenni az arcomat! – harsogta Apa. Nagyapa az új kalózbajuszával kuncogva üldögélt a sarokban.

Óvatosan oldalaztam el mellettük.

Anya a bal kezével Apa arcát fogta, míg a jobbal súrolta. Megfordult, mintha csak ekkor vett volna észre.

– Lou! Nem is kérdeztem… jól vagy, édesem? Kellemes volt a séta?

Hirtelen mindenki abbahagyta, amit csinált, és rám mosolygott, mintha azt mondaná: Nincs semmi baj, Lou. Nem kell aggódnod. Utáltam ezt a mosolyt.

– Jól vagyok.

Erre a válaszra vártak. Anya újrakezdte a súrolást.

– Ez nagyszerű. Ugye milyen nagyszerű, Bernard?

– Igen. Remek hír.

– Ha kiválogatnád a fehér ruháidat, édesem, később bedobnám őket a gépbe Nagyapa cuccaival együtt.

– Az a helyzet – mondtam –, hogy nem kell fáradnod vele. Gondolkoztam. Ideje, hogy hazamenjek.

Senki sem szólt. Anya Apára pillantott. Nagyapa megint felvihogott, aztán a szája elé kapta a kezét.

– Jogos – mondta Apa méltóságteljesen, már amennyi méltóság kitelik egy középkorú, áfonyaszínűre festett embertől. – De Louisa, csak egy feltétellel mehetsz vissza abba a lakásba…