Borítószöveg

Miután Woodville Erzsébet elveszíti a férjét egy csatában, a becsvágytól hajtva elcsábítja a Yorkok ifjú királyát, Eduárdot, aki titokban feleségül veszi. A király hatalmas veszélyt vállal azzal, hogy egy Lancaster-házhoz hű, de köznemesi származású nőt vezet az oltárhoz, akinek előző házasságából két fiúgyermeke is született. Arról nem is beszélve, hogy Erzsébet egy olyan asszonynak a lánya, akit bíróság elé állítottak, és boszorkányság vétkében bűnösnek találtak.

Az új királyné szerető hitvesnek és gondoskodó anyának bizonyul. Amíg azonban újabb trónkövetelők jelentkeznek, ő sem lehet nyugodt, ezért elszántan küzd a koronáért és a családjáért, még akkor is, amikor két fiát a Tower börtönébe zárják...

Szerelem, ármány, hűség és árulás. Az angol történelem egyik legviharosabb időszakát lebilincselő módon ábrázoló regény a polgárháború sújtotta 15. században játszódik, és nemcsak egy rendkívüli szépségű, erős nő történetét ismerhetjük meg belőle, hanem a vérzivatar idején kibontakozó igaz szerelemét is.

Fordította

N. Simonyi Ágnes

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

The White Queen

Touchstone, a Division of Simon & Schuster, Inc.,
New York, 2009

Copyright © 2009 by Philippa Gregory Limited

Hungarian translation © 2010, 2023 N. Simonyi Ágnes

Magyar kiadás © 2015, 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © S&S Art Dept / Matt Johnson

Második kiadás

ISBN 978-963-604-272-1

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Papp Sándor Zsigmond

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Anthonynak

A fehér királyné

Az erdő sötétjében az ifjú lovag már jóval az előtt meghallotta a forrás csobogását, mint ahogy a nyugodt felszínen megpillantotta a visszatükröződő holdfény csillanását. Már épp készült előrelépni, arra vágyva, hogy belemártsa fejét és belekortyoljon a hűvös csermelybe, amikor elakadt a lélegzete a víz mélyén mozgó sötét valami láttán. Zöldes árnyék úszkált a forrás mély medencéjében, egy óriási halhoz, egy vízbe fúlt tetemhez hasonlatos. Azután megmozdult és felegyenesedett, s a férfi meglátta a rémisztő meztelenséget: egy fürdőző nő volt az. Ahogy felemelkedett és oldalán lefolyt a víz, bőre még a fehér márványmedencénél is sápadtabb volt, nedves haja sötét, akár egy árnyék.

Ő Meluzina, a vízi nimfa, aki megtalálható a keresztény világ minden erdejének rejtett forrásaiban és vízeséseiben, még a messzi Görögországban is. A mór szökőkutakban is szokott fürdőzni. Más néven ismerik az északi országokban, ahol a tavakat jég vonja be, amelyek felszínét feltöri, amikor kiemelkedik. Szeretheti egy férfi, ha megtartja a titkát, és nem háborgatja, amikor fürdőzni akar, és ő is viszontszeretheti a férfit, amíg az meg nem szegi a szavát, amiképp a férfiak meg is teszik mindig; akkor Meluzina halfarkával lesodorja a mélybe, és hűtlen vérét vízzé változtatja.

Meluzina tragédiája – bármilyen nyelv beszélje is el, bármilyen dallam énekelje is meg – az, hogy egy férfi mindig többet ígér, mint amennyit tenni képes egy nőért, akit nem tud megérteni.

1464. Tavasz

Apám Sir Richard Woodville, Rivers báró, angol nemes, földbirtokos és Anglia igazi, Lancaster-ági királyainak támogatója. Anyám a burgundiai hercegek leszármazottja, miáltal ereiben Meluzina vizes vére csörgedez, aki megigézett hercegi szeretőjével alapította meg királyi házukat, és rendkívüli bajok idején figyelmeztetést zengve még most is megjelenik a palota tetőzetén, amikor a fiúgyermek és az örökös haldoklik, a családra pedig pusztulás vár. Legalábbis így mondják azok, akik hisznek az ilyesmiben.

Ezzel az ellentmondásos – a szilárd angol föld és a francia vízi nimfa adta – családi hátteremmel bármire lehetett számítani részemről: lehettem igéző szépség vagy hétköznapi lány. Vannak, akik azt állítják, mindkettő én vagyok. De ma, ahogy különös gonddal fésülöm a hajamat és elrendezem a legmagasabb fejdíszem alatt, megfogom két apátlan fiam kezét és megmutatom az irányt a Northamptonba vezető úthoz, mindent megadnék, ha most egyszerűen csak ellenállhatatlan lennék.

Egy olyan fiatalember figyelmét kell felkeltenem, aki egy újabb, egy legyőzhetetlen ellenséggel megvívandó csatába lovagol errefelé. Lehet, hogy észre sem vesz. Valószínűleg nem lesz kedve sem koldusokhoz, sem kacér nőkhöz. Fel kell keltenem a szánalmát a helyzetemmel szemben, fel kell szítanom a rokonszenvét az igényeim tekintetében, és elég hosszan meg kell maradnom az emlékezetében ahhoz, hogy mindkettő ügyében tegyen valamit. És ő olyan férfi, akire a hét minden éjszakáján gyönyörű nők vetik rá magukat, és akit százával ostromolnak a kérelmezők az általa adományozható hivatalokért.

Trónbitorló és zsarnok, az ellenségem fia, de én már jócskán túl vagyok azon, hogy a gyermekeimen és önmagamon kívül bárkihez is hű legyek. Apám ellene lovagolt ki a towtoni csatába, az ellen, aki most Anglia királyának nevezi magát, holott nem több egy kérkedő fiúgyermeknél. Még sosem láttam olyan megtört embert, mint apám volt, amikor hazatért Towtonból: jobb karján a seb átvérezte a zekéjét, az arca fehérlett, és azt mondta, ez a kölyök sosem látott parancsnoki erényekkel rendelkezik, és hogy az ügyünk elveszett, senki sem remélhet, amíg ő él. Húszezer embert kaszaboltak le Towtonnál ennek a fiúgyermeknek a parancsnoksága alatt; Anglia addig még sosem látott ennyi halált. Apám azt mondta, ez nem csata volt, hanem a Lancaster-pártiak lemészárlása. A törvényes király, Henrik és a felesége, Anjou Margit királyné a rengeteg haláltól lesújtva Skóciába menekült.

Mi, akik Angliában maradtunk, nem adtuk meg magunkat egykönnyen. Egyre csak folytatódtak a csaták, amelyekben szembeszálltunk a hamis királlyal, ezzel a York kölyökkel. A férjem alig három évvel ezelőtt halt meg, amikor a lovasságunkat vezette St. Albansnál. Így hát megözvegyültem, s az egykor magaménak tudott föld és vagyon az anyósomé lett a győztes kölyökkirály tanítója, a Királycsinálóként ismert nagy bábjátékos kegyéből: ő Richard Neville, Warwick grófja, aki királyt faragott ebből a mindössze huszonkét éves, beképzelt fiúból, ő pedig pokollá fogja tenni Angliát számunkra, akik még mindig védelmezzük a Lancaster-házat.

Most már az ország valamennyi előkelő házában York-pártiak vannak, és ők segítenek hozzá másokat minden jövedelmező üzlethez, birtokhoz és az adók jogához. Az ő kölyökkirályuk ül a trónon, és az ő hívei adják az új udvart. Mi, a legyőzöttek, nincstelenek vagyunk a tulajdon otthonainkban és idegenek a tulajdon hazánkban, a királyunk számkivetett, a királynénk pedig egy bosszúszomjas külföldi, aki összeesküvést sző régi ellenségünkkel, Franciaországgal. Megállapodásra kell jutnunk a York zsarnokkal, miközben azért imádkozunk, hogy Isten forduljon ellene, és valódi királyunk nagyobb sereggel zúduljon le délre egy újabb csatába.

Mindeközben, megannyi más asszonyhoz hasonlóan, akinek a férje odaveszett, az apját pedig legyőzték, én is apró darabkákból rakom ki újra az életemet. Vissza kell szereznem valahogyan a vagyonomat, noha szemlátomást sem rokon, sem barát nem képes közbenjárni az érdekemben. Valamennyiünket árulókként tartanak számon. Bocsánatot nyertünk, de nem kedvelnek bennünket. Valamennyien hatalom nélkül maradtunk. Saját szószólómként kell majd ügyemet egy olyan fiúgyermek elé terjesztenem, aki oly kevéssé tiszteli az igazságot, hogy tulajdon kuzinja, a felszentelt király ellen merészel hadat vezetni. Mit lehet mondani egy ilyen vadembernek, amit meg is ért?

A fiaim, a kilencéves Thomas és a nyolcéves Richard a legjobb ruhájukat viselik, a hajuk bevizezve és lesimítva, arcuk szappantól ragyog. Mellettem állnak kétoldalt, és én erősen fogom a kezüket, minthogy igazi fiúkként csodálatos módon vonzzák a piszkot. Ha egy másodpercre is elengedném őket, az egyik nyomban lekoptatná a cipőjét, a másik pedig elszakítaná a térdnadrágját, mindkettőnek csakhamar tele lenne falevéllel a haja és csupa sár lenne az arca, valamint Thomas minden bizonnyal beleesne a patakba. Mivel szorításom lehorgonyozta őket, unalmukban egyik lábukról a másikra ugrálnak, és csak akkor húzzák ki magukat, amikor azt mondom: – Csitt, lódobogást hallok.

Először halk esőkopogásnak hangzik, majd egy pillanat múlva mennydörgésszerű robajjá erősödik. A lószerszám csilingelése és a zászlók lobogása, a páncéling csörgése és a lovak fújtatása, a hangok, a szagok és a száz, sebesen hajtott ló horkantása mindent elborít, s bár elszántam magam, hogy előlépek és megállítom őket, akaratlanul is visszahőkölök. Milyen érzés lehet szembenézni ezekkel a férfiakkal, amikor lándzsájukat előreszegezve vágtató alabárdfalként gázolnak végig a csatamezőn? Hogyan képes ezzel bárki szembeszállni?

Thomas meglátja a fedetlen szőke fejet a tombolás és zaj közepette, és felkiált, mint afféle kisfiú: – Éljen! –, és látom, hogy vékony hangja hallatán a férfi odafordítja a fejét, és megpillant a fiaimmal együtt; megmarkolja a kantárszárat, és elbődül: – Állj! – Egyetlen rántással megállított lova felágaskodik, és az egész lovas menet forogni kezd, megtorpan, és átkozódik a hirtelen mozdulat miatt, majd váratlanul minden elcsendesedik, és por gomolyog körülöttünk.

A férfi lova fújtat, a fejét rázza, de lovasa szoborként ül magas hátán. Rám néz, én pedig rá, és olyan csönd támad, hogy hallom a rigót a fejem fölött lévő tölgyfaágak között. Hogy énekel! Istenem, olyan a hangja, mint a dicsfény sugara, mint a formába öntött öröm. Még sosem hallottam madarat így énekelni, akárha öröméneket dalolna.

Még mindig a fiaim kezét fogva előrelépek, és kinyitnám a szám, hogy előadjam ügyemet, de ebben a pillanatban, ebben a döntő pillanatban hűtlenné válnak hozzám a szavak. Pedig épp eleget gyakoroltam. Volt egy kis előkészített beszédem, de most nincs semmim. És mintha nem is lenne szükségem szavakra. Csak ránézek a férfira, és valamiképp azt várom, hogy értsen meg mindent – a félelmemet a jövőtől, a fiaimat illető reményeimet, a pénzhiányomat és apám bosszantó szánalmát, amely oly elviselhetetlenné teszi számomra, hogy egy fedél alatt éljek vele, az ágyam éjszakai hidegségét és vágyakozásomat egy újabb gyermek után, s az érzést, hogy az életemnek vége. Édes istenem, mindössze huszonhét éves vagyok, ügyem vereséget szenvedett, a férjem halott. Vajon annak a megannyi szegény özvegynek a sorsára vagyok ítélve, akik életük hátralévő részét valaki más otthonában kénytelenek eltölteni, és igyekeznek jó vendégnek bizonyulni? Soha többé nem kapok csókot? Már soha nem fogok örömöt érezni? Soha-soha többé?

A madár pedig úgy énekel, mintha azt mondaná, hogy az öröm könnyűszerrel elérhető azok számára, akik vágynak rá.

A férfi int a mellette álló idősebb embernek, aki elvakkant egy parancsot, mire a katonák elfordítják az útról a lovaikat és beléptetnek a fák árnyékába. A király viszont leugrik hatalmas hátasáról, elengedi a kantárszárat, és felém meg a fiaim felé indul. Magas nő vagyok, de ő egy fejjel így is fölém tornyosul; jóval magasabb lehet hat lábnál. A fiaim nyújtogatják a nyakukat, hogy lássák az arcát; számukra igazi óriás. A haja szőke, a szeme szürke, napbarnított, nyílt, mosolygós arca csupa báj és könnyed elegancia. Ilyen királyt eddig még nem láttunk Angliában: ezt a férfit első látásra megszeretik majd az emberek. Tekintetét az arcomra szegezi, mintha tudnám valamely titkát, mintha öröktől fogva ismernénk egymást, és érzem, hogy lángol az arcom, de nem tudok másfelé nézni, csak őrá.

Az erényes asszony lefelé néz ebben a világban, szemét a papucsán tartja; a kérelmező mélyen meghajol, és könyörögve kinyújtja a kezét. Én azonban szálegyenesen állok, saját magamat is megdöbbentve, úgy bámulok, akár egy tudatlan paraszt, és azt veszem észre, hogy nem tudom levenni a szemem az övéről, a mosolygó szájáról és az arcomon izzó pillantásáról.

– Ki ez a hölgy? – kérdezi, még mindig engem nézve.

– Felség, ő az édesanyám, Erzsébet. Lady Elizabeth Grey – feleli Thomas fiam udvariasan, majd sapkáját lekapva térdre ereszkedik.

Richard is letérdel a másik oldalamon, és mintha nem hallanánk, azt motyogja: – Ő a király? Csakugyan? Életemben nem láttam még ilyen magas embert!

Tisztelettel meghajlok, de nem tudok félrenézni. Inkább úgy tekintek fel rá, ahogy egy nő vethet tüzes pillantást az imádott férfira.

– Álljon fel – szólít meg a király. A hangja halk, szinte csak én hallom. – Velem akart találkozni?

– Szükségem van a segítségére – mondom. Alig tudom megformálni a szavakat. Úgy érzem magam, mintha a szerelmi bájital, amelybe anyám belemártotta a fejdíszemről leomló kendőt, engem bódított volna el, és nem őt. – Most, hogy megözvegyültem, nem tudok hozzájutni a hozományomat képező földekhez, az özvegyi vagyonrészemhez. – Mosolygó érdeklődése láttán megbicsaklik a nyelvem. – Özvegyasszony vagyok. Nincs miből élnem.

– Özvegy?

– Igen, a férjem Sir John Grey volt. St. Albansnál halt meg – mondom. Ezzel megvallom a felségárulását és a fiaim kárhozottságát. A király rá fog ismerni az ellenséges lovasság parancsnokának nevére. Az ajkamba harapok. – Édesapjuk csak a kötelességét teljesítette, azt, amit annak gondolt, felség; hűséges maradt ahhoz a férfihoz, akit királyának vélt. A fiaim mindenben ártatlanok.

– Két fiúval hagyta itt önt? – kérdi és lemosolyog a fiaimra.

– Ők jelentik a gazdagságom legnagyobb részét – felelem. – Ő Richard, ő pedig Thomas Grey.

Odabiccent a fiaimnak, akik úgy néznek fel rá, mintha valamiféle előkelő vérvonalú telivér lenne, ami túl nagy ahhoz, hogy babusgassák, mégis olyan személyiség, akit áhítatosan kell csodálni, majd visszanéz rám. – Megszomjaztam – jelenti ki. – A közelben van az otthona?

– Megtisztelne bennünket… – A vele lovagoló testőrre pillantok. Száznál is többen lehetnek. A király kuncog. – Ők továbbmehetnek – dönti el. – Hastings! – A megszólított idősebb férfi megfordul és várja a parancsot. – Továbbmentek Graftonba. Én majd utolérlek benneteket. Smollett itt maradhat velem, meg Forbes. Úgy egy óra múlva megyek majd.

Sir William Hastings végigmér, akárha eladásra kínált, csinos szalag lennék. Kemény pillantással nézek vissza rá, mire leveszi kalapját és meghajol felém, aztán köszön a királynak, és odakiált az őröknek, hogy szálljanak nyeregbe.

– Hová tart? – kérdezi a királytól.

A kölyökkirály rám néz.

– Apám, Rivers báró, Sir Richard Woodville házába megyünk – jelentem ki büszkén, jóllehet tudom, hogy a király fel fogja ismerni annak a férfinak a nevét, aki nagy kegyben állt a Lancaster-udvarnál, harcolt értük, és akit személyesen is kemény szavakkal illette, amikor a Yorkok és a Lancasterek feszült viszonyban voltak. Mind eléggé jól ismerjük egymást, de az illem azt diktálja, hogy elfeledkezzünk arról, hogy egykor valamennyien VI. Henrikhez voltunk hűségesek, amíg ők árulóvá nem lettek.

Sir William felvonja szemöldökét azon, hogy királya milyen pihenőhelyet választott magának. – Akkor kétlem, hogy hosszasan maradna – kellemetlenkedik, majd továbblovagol. Beleremeg a föld, ahogy elvágtatnak mellettünk, és otthagynak bennünket a szívélyes csöndben, miközben körülöttünk leülepszik a por.

– Apám feloldozást nyert és visszakapta a címét – mondom védekezőn. – Ön személyesen bocsátott meg neki Towton után.

– Emlékszem az édesapjára és az édesanyjára – feleli nyugodtan a király. – Gyerekkorom óta ismerem őket, jóban-rosszban. Csupán az lep meg, hogy eddig nem mutattak be önnek.

El kell fojtanom a nevetésem. Ez a király hírhedt a csábításairól. Akinek van egy csöpp esze, az nem engedi, hogy a leánya találkozzon vele. – Erre jöjjön, felség – invitálom. – Rövid sétaút visz apám házához.

– Akartok lovagolni, fiúk? – kérdezi tőlük a király. Úgy emelik fel hirtelen a fejüket, mint két esdeklő kiskacsa. – Mindketten felülhettek – mondja, és előbb Richardot, azután Thomast emeli a nyeregbe. – És most kapaszkodjatok erősen. Te a bátyádba, te pedig, Thomas, igaz?, a nyeregkápába.

A karjára hurkolja a gyeplőt, majd felkínálja nekem a másik karját, és így sétálunk el az otthonomhoz a fák árnyékában az erdőn át. A ruha felhasított kelméjén keresztül is érzem karja melegét. Parancsolnom kell magamnak, hogy ne dőljek neki. Előre nézek, a ház felé, anyám ablakára, és látom a bordával osztott üvegtáblák mögötti mozgolódásból, hogy kitekingetett ránk, és éppen ennek a megtörténtét óhajtotta.

Az ajtóban áll, amikor közeledünk a ház felé, mellette a család lovásza. Anyám mély pukedlibe ereszkedik. – Felség – mondja kedvesen, mintha a király mindennapos vendég lenne nálunk. – Nagyon örülünk, hogy a graftoni kastélyban üdvözölhetjük.

A lovász kifut és átveszi a ló kantárszárát, hogy bevezesse az istállóudvarba. A fiaim az utolsó métereken még belekapaszkodnak, miközben anyám hátralép, és térdet hajtva beinvitálja a királyt az előcsarnokba. – Óhajt egy kupa gyenge sört? – kérdezi. – Vagy van pompás borunk is, burgundiai kuzinjaimtól kaptuk.

– Inkább sört kérek, ha lehet – feleli barátságosan a király. – Megszomjaztam lovaglás közben. Tavaszhoz képest nagyon meleg van. Jó napot, Lady Rivers.

A nagyterem főasztalán a legjobb poharak sorakoznak egy korsó sör és egy kancsó bor mellett. – Vendégeket vár? – kérdezi a király.

Anyám rámosolyog. – Nincs a világon olyan férfi, aki el tudna lovagolni a leányom mellett – mondja. – Amikor közölte velem, hogy ő maga akarja az ügyét felséged elé tárni, a legjobb sörünkből csapoltattam. Sejtettem, hogy meg fog állni.

A király nevet anyám büszkeségén, majd mosolyogva hozzám fordul. – Csakugyan vaknak kell lennie annak a férfinak, aki képes lenne ellovagolni ön mellett – jelenti ki.

Már éppen valami kis megjegyzést készülök tenni, amikor újból megtörténik. Találkozik a tekintetünk, és nekem nem jut eszembe semmi, amit mondhatnék neki. Csak állunk, egy hosszú pillanatig egymásra meredve, míg végül anyám átnyújt neki egy poharat, és csendesen így szól: – Egészségére, felség!

Megrázza a fejét, mint aki álmából ébred. – Az édesapja is itthon van? – kérdezi.

– Sir Richard átlovagolt a szomszédainkhoz – mondom. – Vacsorára várjuk haza.

Anyám fog egy tiszta poharat, feltartja a fény felé, és cöcög, mintha foltot látna rajta. – Bocsásson meg – mondja, és kimegy. Magunk maradunk a királlyal a nagyteremben, a nap beáramlik a hosszú asztal mögött fekvő nagy ablakon, a kastély néma, mintha mindenki lélegzet-visszafojtva figyelne.

A király az asztal mögé lép, és leül a házigazda székébe. – Foglaljon helyet, kérem – mondja, és a mellette lévő székre mutat. A jobbjára ülök le, mintha a királynéja lennék, és hagyom, hogy töltsön nekem egy kupa gyenge sört. – Meg fogom vizsgálni a birtokaira vonatkozó kérelmét – mondja. – Saját házat szeretne? Nem szeret itt lakni az édesanyjával és az édesapjával?

– Nagyon kedvesek hozzám – felelem. – De hozzá vagyok szokva a saját háztartásomhoz és ahhoz, hogy magam irányítom a saját birtokaimat. És a fiaimnak semmijük sem lesz, ha nem tudom visszaszerezni apjuk birtokait. Az az örökségük. Meg kell védenem a gyermekeimet.

– Nehéz időket élünk – feleli. – De ha meg tudom tartani a trónomat, gondom lesz rá, hogy Anglia két partvidéke között újból érvényesüljön a birtokjog, és a fiai úgy fognak felnőni, hogy nem kell háborúskodástól tartaniuk.

Megbiccentem a fejem felé.

– Hűséges maradt Henrik királyhoz? – kérdezi. – Hűséges Lancaster-pártiként követi a családját?

A múltunkat nem lehet letagadni. Tudom, hogy ádáz viták folytak Calais-ban e király – akkor még csupán ifjú York hercegfi – és az apám – akkor az egyik legnagyobb Lancaster-párti lord – között. Anyám volt az első számú udvarhölgy Anjou Margit udvarában; nyilván tucatszor találkozott és fölényeskedett York jóképű és fiatal fiával. De hát ki tudta volna akkor, hogy a világ a feje tetejére is állhat, és hogy Rivers báró lányának kell könyörögnie majd ugyanennek a fiúnak, hogy visszakaphassa tulajdon birtokait? – Anyám és apám előkelő helyet foglaltak el Henrik király udvarában, de a családom és jómagam most már az ön törvényeit fogadjuk el – sietek kijelenteni.

Elmosolyodik. – Ez mindnyájuk részéről bölcsességre vall, mivel én győztem – mondja. – Elfogadom a hódolatukat.

Halkan felkuncogok, és az arca azonnal megélénkül. – Hamarosan véget kell érnie ennek, ha Isten is úgy akarja – mondja. – Henriknek egyebe sincs, mint maroknyi kastélya a törvénnyel szembehelyezkedő északi vidéken. Csak útonállókat tud összeszedni, mint bármely törvényenkívüli, de tisztességes sereget nem tud toborozni. És a királynéja sem hozhatja be egyre-másra az ország ellenségeit, hogy a tulajdon népe ellen harcoljon. Azok, akik értem harcolnak, jutalmat kapnak majd, de még az ellenem küzdők is azt fogják tapasztalni, hogy igazságos leszek diadalomban. És uralmamat még Észak-Angliára is ki fogom terjeszteni, keresztülhatolok még a legerősebb erődítményeiken is, fel, egészen Skócia határáig.

– Most északra megy? – kérdezem. Belekortyolok a könnyű sörbe. Ez anyám legjobb főzete, de van némi csípős íze; hozzákevert néhány cseppnyi tinktúrát, valamilyen szerelmi bájitalt, amely serkenti a vágyat. Nekem ehhez semmi sem kell. Már így is elállt a lélegzetem.

– Békére van szükségünk – szögezi le a király. – Békére Franciaországgal és a skótokkal, a fivérek és a kuzinok megbékélésére. Henriknek be kell hódolnia; a felesége véget kell, hogy vessen annak, hogy angolok ellen harcoló francia katonákat hoz át ide. Nem lehetünk többé megosztottak, egymással szemben álló Yorkok és Lancasterek: mindnyájunknak angoloknak kell lennünk. Semmi sem betegít meg jobban egy országot, mint amikor saját népe harcol egymás ellen. Ez tönkreteszi a családokat; nap mint nap ez gyilkol bennünket. Ennek véget kell vetni, és én véget is fogok vetni ennek. Még ebben az évben.

Elönt az a beteges félelem, amelyet ennek az országnak a népe csaknem egy évtizede ismer már. – Újabb csata következik?

Elmosolyodik. – Igyekszem majd távol tartani az otthonától, asszonyom. De ennek meg kell lennie, méghozzá hamarosan. Megkegyelmeztem Somerset hercegnek és a barátságomba fogadtam, ő pedig most újra Henrikhez futott. Köpönyegforgató Lancaster, hűtlen, mint minden Beaufort. A Percyk fellármázzák ellenem északot. Gyűlölik a Neville-eket, nekem pedig a Neville-család a legnagyobb szövetségesem. Olyan ez most, mint egy tánc: a táncosok a helyükön vannak; el kell járniuk a lépéseiket. Csatázni fognak; ezt nem lehet elkerülni.

– A királyné serege errefelé fog jönni? – Noha anyám imádta őt és első számú udvarhölgyeként szolgált, meg kell mondanom, hogy serege rémisztő haderőnek tűnik. Zsoldosok, akik cseppet sem törődnek az országgal; bennünket gyűlölő franciák; valamint Észak-Anglia vademberei, akik termőföldjeinket és virágzó városainkat pusztán prédának tekintik. Legutóbb azzal a megegyezéssel hozta be a skótokat, hogy mindazt, amit ellopnak, megtarthatják fizetségként. Ezzel az erővel akár farkasokat is felfogadhatott volna.

– Meg tudom állítani őket – jelenti ki egyszerűen a király. – Észak-Angliában szállok szembe velük, és legyőzöm őket.

– Hogyan lehet ennyire biztos a dolgában? – kiáltok fel.

Rám villant egy mosolyt, és nekem elakad a lélegzetem. – Mert még sosem veszítettem csatát – mondja keresetlen egyszerűséggel. – És soha nem is fogok. Gyors és ügyes vagyok a csatamezőn; bátor és szerencsés. A seregem minden más hadnál fürgébben mozog; gyors menetelésre késztetem és teljes fegyverzetben mozgatom őket. Kikövetkeztetem az ellenség szándékát, és megelőzöm. Nem szoktam csatákat veszíteni. Szerencsés vagyok a háborúban és szerencsés vagyok a szerelemben. Soha nem veszítettem egyik játszmában sem. Nem fogok veszíteni Anjou Margit ellen sem; én fogok győzni.

Úgy nevetek ezen a magabiztosságon, mintha nem nyűgözne le; de valójában elkápráztat ez a férfi.

Kiissza a sörét, és feláll. – Köszönöm a kedvességüket – mondja.

– Megy? Máris indul? – hebegem.

– Leírná nekem kérése részleteit?

– Igen. De…

– A neveket, dátumokat és a többit. A birtokot, amelyet sajátjának mond és tulajdonosi mivoltának részleteit.

Kis híján megragadom a ruhája ujját, hogy magam mellett tartsam, akár egy koldus. – Hogyne, de…

– Akkor Isten önnel.

Nem tehetek semmit, amivel marasztalhatnám, hacsak anyám nem gondolt arra, hogy valamiképp lesántuljon a lova.

– Igen, felség, és köszönöm. De nagyon szívesen látjuk, ha maradni kíván. Hamarosan ebédelünk… vagy…

– Nem, mennem kell. William Hastings barátom már vár rám.

– Persze, persze. Nem szeretném feltartani…

Az ajtóhoz sétálok vele. Hirtelen heves gyötrelemmel tölt el a távozása, mégsem jut eszembe semmi, amivel maradásra bírhatnám. A küszöbön megfordul, és megfogja a kezem. Mélyen meghajtja szőke fejét és gyengéden megfordítja a kezem. Csókot lehel a tenyerembe, és ujjaimat a csókra hajtja, mintha biztonságba akarná helyezni. Amikor mosolyogva felegyenesedik, látom, tökéletesen tisztában van azzal, hogy ettől a gesztusától elolvadtam, és hogy egészen lefekvésig összeszorítva fogom tartani a kezem, amikor majd az ajkamhoz szoríthatom.

Lenéz révült arcomra és a másik kezemre, amelyet akaratlanul is kinyújtok, hogy megérintsem a ruhaujját. Ekkor megenyhül. – Az elkészített lajstromáért magam jövök el holnap – mondja. – Hát, persze hogy eljövök. Netán másképp gondolta? Hogyan is tehette? Azt hitte, itt tudom hagyni úgy, hogy nem térek vissza? Persze hogy visszajövök. Holnap délben. Láthatom akkor?

Bizonyára hallja, hogy elakad a lélegzetem. A pír visszaszökik az arcomba, és lángba borítja. – Igen – dadogom. – Ho… holnap.

– Délben. És ha szabad, maradok ebédre.

– Megtisztel bennünket.

Meghajol, megfordul és lemegy az előcsarnokba, majd kilép a szélesre tárt, kétszárnyú ajtón, ki a ragyogó napfénybe. Hátrateszem a kezem, és nekitámaszkodom a nagy faajtónak. Kell is, mert a térdem túl gyenge, hogy megtartson.

– Elment? – kérdezi anyám, amint csendesen bejön a kis oldalajtón.

– Holnap visszajön – felelem. – Holnap visszajön. Holnap visszajön, hogy lásson.

Amikor lemegy a nap, és fiaim, szőke fejüket összekulcsolt kezükre hajtva, az esti imáikat mondják el kecskelábú ágyuk előtt, anyám elindul velem, és végigvezet a kanyargós ösvényen oda, ahol a két fapallóból álló híd átível a Tove folyón. Átmegy rajta, kúp alakú fejdíszét súrolják a belógó faágak, és int, hogy kövessem. A túlsó parton kezét egy hatalmas kőrisfára teszi, és látom, hogy a vastag törzs durva szemcsés fájára sötét selyemfonalat tekertek.

– Mi ez?

– Gombolyítsd fel – csak ennyit mond. – Mindennap gombolyíts fel belőle úgy egylábnyit.

Ráteszem a kezem a fonálra, és gyengéden meghúzom. Könnyen enged; a másik végéhez hozzákötöttek valamit, ami világos és kicsi. Nem látom, hogy mi lehet az, mert a fonál hurkot vetve áttekereg a túlsó oldal mély vízében megbúvó nádasba.

– Ez varázslat – jelentem ki határozottan. Apám nem engedi meg az efféle praktikákat a házában: tiltja az ország törvénye. Halállal lakol, akiről bebizonyosodik, hogy boszorkány: fulladásos halált hal a vízbe mártó székben, vagy a patkolókovács fojtja meg a falu keresztútjánál. Manapság az anyámhoz hasonló asszonyok nem gyakorolhatják a tudományukat Angliában; kárhozottaknak neveznek bennünket.

– Igen, varázslat – nyugtázza minden zavar nélkül. – Hatékony mágia egy jó ügy érdekében. Bőven megéri a kockázatot. Gyere ki mindennap, és minden alkalommal gombolyíts fel egylábnyit a fonálból.

– Mi lesz az eredménye? – kérdezem. – Mi van a horgászzsinórod végén? Miféle halat fogok kifogni?

Rám mosolyog, és arcomra teszi a kezét. – A szíved vágyát – feleli gyengéden. – Nem szegény özvegynek neveltelek.

Megfordul és visszasétál a pallón, én pedig megfogom a fonalat, ahogyan mondta, és feltekerek tizenkét hüvelyknyit, újra megkötöm jó szorosra, majd utánamegyek.

– Akkor hát minek neveltél? – firtatom, amint egymás mellett ballagunk a kastély felé. – Mivé kell lennem? A dolgok szerinted való nagy rendjében? Egy hadban álló világban, amelyben sejtésed és varázslatod ellenére szemlátomást a vesztes oldalon rekedtünk?

Felkelőben van az újhold, kicsinyke holdsarló. Szó nélkül, mindketten kívánunk valamit, és hallom a csörgést, ahogy a kis pénzérméket megfordítjuk a zsebünkben.

– Arra neveltelek, hogy a lehetőséged szerinti legjobb asszony váljék belőled – közli. – Nem tudtam, hogy mi lesz az, és még most sem tudom. De nem arra neveltelek, hogy magányos özvegy legyen belőled, aki hiányolja a férjét és küszködik, hogy a fiait biztonságban tudja; olyan asszony, aki egyedül fekszik egy hideg ágyban, miközben szépsége parlagon hever.

– Ámen – mondom rá minden teketória nélkül, szemem a keskeny sarlón. – Úgy legyen. És hozzon nekem az újhold valami jobbat.

Másnap délben hétköznapi ruhámban ülök a magánlakosztályomban, amikor egy lány érkezik lélekszakadva, és jelenti, hogy a király a Hall felé lovagol az úton. Erőt veszek magamon, és nem futok az ablakhoz, hogy meglessem, és az anyám szobájában lévő kovácsolt ezüsttükörhöz sem rohanok oda. Leteszem a kézimunkámat és lesétálok a nagy falépcsőn, hogy amikor kinyílik az ajtó és ő belép az előcsarnokba, derűsen lépkedjek lefelé, mintha csak a házimunkától szólítottak volna el, hogy üdvözöljek egy meglepetésvendéget.

Mosolyogva megyek elé, ő pedig üdvözlésül udvariasan arcon csókol, érzem a bőre melegét, és félig lehunyt pilláimon keresztül látom, milyen puha a tarkóján göndörödő haj. A hajának enyhe fűszerillata, a nyaka bőrének pedig tisztaságszaga van. Amikor rám pillant, vágyat fedezek fel az arcán. Lassan engedi el a kezem, és én vonakodva lépek hátra. Megfordulok és pukedlizem, miközben apám és idősebbik öcsém, Anthony és John előrelépve térdet hajtanak.

Ebéd közben a társalgás mesterkélt, már amilyennek lennie kell. A családom hódolatteljes az új angol királlyal szemben; az tagadhatatlan, hogy mi az életünket és vagyonunkat is beleadtuk az ellene vívott csatába, és nem a férjem az egyetlen a háznépből és a rokonságból, aki nem tért haza. De ennek így kellett lennie egy olyan háborúban, amelyet „a kuzinok háborújának” neveztek el, mert fivér harcolt fivér ellen, a fiaik pedig követik őket a halálba. Apám bocsánatot nyert, a fivéreim is, és a győztes most úgy szegi meg velük a kenyeret, mintha elfelejtenék, hogy Calais-nál diadalt aratott fölöttük, mintha elfelejtenék, hogy apám megfutamodott, és otthagyta seregét Towtonnál a vérrel szennyezett hóban.

Eduárd király fesztelen. Elbájoló anyámmal és mulattatja Anthony és John öcséimet, majd a később csatlakozó Richardot, Edwardot és Lionelt. Húgaim közül hárman is otthon vannak, és némán, a csodálattól tágra nyílt szemmel fogyasztják az ebédjüket, de megszólalni nem mernek. Anthony felesége, Elizabeth csendesen és elegánsan ül anyám mellett. A király figyelmes apámhoz: a vadállományról meg a földről, a búza áráról meg a munkaerő milyenségéről kérdezgeti. Mire felszolgálják a befőttet és az édességet, úgy cseveg, akár a család barátja, én pedig székemen hátradőlve szemlélhetem.

– No, akkor – mondja apámnak. – Lady Gray azt mondja, hogy elveszítette a hozományát képező birtokokat.

Apám bólint. – Sajnálom, hogy ezzel háborgatjuk, de eredménytelenül próbáltunk szót érteni Lady Ferrersszel és Lord Warwickkal. A földeket a… – megköszörüli a torkát – a St. Albans-i csata után kobozták el, ugye, érti?! A vejem ott halt meg. És most a leányom nem tudja visszaszerezni a hozományba kapott birtokait. Még ha ön a férjét árulónak is tekinti, a leányom ártatlan, és legalább az özvegyi vagyonrészét meg kellene kapnia.

A király hozzám fordul. – Leírta a birtokokhoz fűződő jogcímét és követelését?

– Igen – felelem. Odaadom neki a papírt, ő pedig egy pillantást vet rá.

– Beszélek Sir William Hastingsszel és megkérem, hogy intézze el – közli. – Ő lesz az ön szószólója.

Ennyire egyszerűnek hangzik. Egy csapásra megszabadulok a szegénységtől és újra lesz saját birtokom; a fiaim hozzájutnak az örökségükhöz, én pedig nem leszek tovább a családom terhére. Ha valaki feleségül kér, vagyonnal léphetek be a házasságba. Nem szorulok többé senki jószívűségére. Egy férfinak sem kell megköszönnöm, hogy feleségül vesz.

– Ön kegyes, Sire – mondja apám könnyedén, és odabiccent nekem.

Engedelmesen felállok a székemről, és mély pukedlibe ereszkedem. – Köszönöm – mondom. – Ez nagyon sokat jelent nekem.

– Igazságos király leszek – néz apámra. – Azt akarom, hogy egyetlen angolnak se kelljen szenvednie a trónra lépésemtől.

Apám látható erőfeszítéssel nyeli le a válaszát, miszerint néhányunk máris szenvedett.

– Még egy kis bort? – vág közbe anyám sebesen. – Felség? Férjuram?

– Nem, mennem kell – feleli a király. – Northamptonshire-ben mindenfelé katonákat toborzunk és felszereljük őket. – Hátralöki a székét, és mi valamennyien, apám és a fivéreim, anyám, a húgaim és jómagam, bábokként ugrunk fel, amikor feláll. – Megmutatná nekem a kertet, mielőtt elindulok, Lady Gray?

– Megtisztel – felelem.

Apám szóra nyitja a száját, hogy felajánlja a társaságát, de anyám gyorsan azt mondja: – Menj csak, Erzsébet –, és kettesben, kísérő nélkül surranunk ki a teremből.

Nyári meleget érzünk, amikor kilépünk az előcsarnok sötétjéből; a király felajánlja a karját, és kart karba öltve, némán lépdelünk le a kertbe vezető lépcsőn. A mértani alakzatban beültetett kis kert körül futó ösvényen indulunk el, s miközben kanyargunk, megnézzük a takarosan nyírott sövényeket és a csinos fehér köveket; ámbár én most semmit sem látok. Karjával kicsit erősebben szorítja meg a kezemet, s én érzem teste melegét. Virágzik a levendula, érzem az illatát: édes, akár a narancsvirágé és csípős, mint a citromé.

– Csak kevés időm van – mondja. – Somerset és Percy embereket gyűjt ellenem. Henrik elő fog jönni a várából és a serege élére áll, már ha rendben van az elméje és képes parancsolni. Szegény ördög, azt mondják, most éppen eszénél van, de bármelyik pillanatban újból elborulhat. A királyné nyilván azt tervezi, hogy partra szállít egy seregnyi franciát a védelmükre, és nekünk angol földön kell szembenéznünk Franciaország erejével.

– Imádkozni fogok önért – mondom.

– A halál ott ólálkodik valamennyiünk közelében – szögezi le komoly arccal. – Ám állandó társa egy olyan királynak, aki a csatatéren szerezte a koronáját, és most is harcba indul.

Megáll, és én is vele. A nagy csöndben csak egyetlen madár dalol. A király arca komoly. – Elküldhetek este egy apródot, hogy elkísérje hozzám? – kérdezi halkan. – Úgy sóvárgok ön után, Lady Elizabeth Grey, ahogyan még egyetlen nő után sem vágyódtam. Eljön hozzám? Nem királyként kérem, nem is úgy, mint egy katona, aki meghalhat a csatában, hanem mint egy egyszerű férfi, aki a leggyönyörűbb nőhöz szól, akit valaha látott. Jöjjön el hozzám, könyörögve kérem, jöjjön el. Lehet, hogy ez az utolsó kívánságom. Eljön hozzám ma este?

Megrázom a fejem. – Bocsásson meg, felség, de én tisztességes asszony vagyok.

– Lehet, hogy többé nem kérhetem meg. Isten tudja, lehet, hogy többé egyetlen nőt sem kérhetek erre. Ebben nincs semmi becstelenség. Lehet, hogy a jövő héten meghalok.

– Akkor sem.

– Nem magányos? – kérdezi. Az ajka szinte súrolja a homlokomat, olyan közel van hozzám, orcámon érzem lélegzete melegét. – És nem érez irántam semmit? Képes azt felelni, hogy nem akar engem? Csak egyszer? Nem akar most?

A lehető leglassabban emelem tekintetem az arcára. Pillantásom elidőzik a száján, azután felnézek.

– Édes istenem, az enyém kell, hogy legyen – suttogja.

– Én nem lehetek a szeretője – mondom egyszerűen. – Inkább meghalok, mint hogy meggyalázzam a nevem. Nem hozhatok ekkora szégyent a családomra. – Elhallgatok. Aggódom, nehogy túlságosan elkedvetlenítsem. – Bárhogy vágyik is rá a szívem – teszem hozzá nagyon halkan.

– De akar engem? – kérdezi kisfiúsan, és hagyom, hadd lássa arcom pírját.

– Ah – sóhajtom. – Nem is lenne szabad elmondanom…

Vár.

– Nem is lenne szabad elmondanom, mennyire.

Látom, szemében győzelem villan, de sebtében el is rejti a csillogást. Azt hiszi, az övé leszek.

– Tehát eljön?

– Nem.

– Akkor hát el kell mennem? El kell önt hagynom? Nem szabad… – Felém fordítja az arcát, és én felemelem az enyémet. Csókja oly gyengéd, mintha egy madártoll súrolná puha számat. Ajkam enyhén elnyílik, és érzem, úgy remeg, akár egy szoros kantáron tartott paripa. – Lady Gray… Esküszöm… Muszáj…

Egy lépést hátralépek ebben a fenséges táncban. – Ó, bár… – sóhajtom.

– Holnap eljövök – mondja hirtelen. – Este. Napszálltakor. Találkozna velem ott, ahol először megláttam? A tölgyfa alatt? Találkozik ott velem? Szeretnék istenhozzádot mondani, mielőtt elindulok északra. Látnom kell újra, Erzsébet. Ha többször nem is. Kell.

Némán bólintok, s figyelem, ahogy sarkon fordul és nagy léptekkel visszamegy a kastélyhoz. Látom, ahogy befordul a sarkon az istállóudvar felé, és néhány pillanattal később lova végigviharzik az ösvényen, mögötte két apródja sarkantyúzza a magáét, hogy lépést tudjon tartani vele. Eltűnik a szemem elől, én pedig átmegyek a kis gyaloghídon a folyó túlsó partjára, és megkeresem a kőrisfa köré tekert fonalat. Elgondolkodva legombolyítok egy újabb részt a fonalból, és megkötöm. Azután hazasétálok.

Másnap ebédnél valamiféle családi kupaktanács alakul ki. A király küldött egy levelet, amelyben az áll, hogy barátja, Sir William Hastings támogatja a bradgate-i házamra és birtokomra támasztott igényemet, és bizonyosra vehetem, hogy visszahelyeznek a vagyonomba. Apám örvendezik; fivéreim – Anthony, John, Richard, Edward és Lionel – azonban élénk, fiús büszkeséggel, egybehangzóan gyanakodnak a királyra.

– Hírhedt kéjenc. Bizonyára követelni fogja, hogy találkozzon vele; bizonyára elhívatja majd az udvarába – jelenti ki John.

– Nem jótékonyságból juttatja vissza neki a birtokait. Fizetséget akar majd – fűzi hozzá Richard. – Nincs olyan nő az udvarban, akit ne csábított volna el. Ugyan miért ne próbálkozna Erzsébettel is?

– Egy Lancaster-pártival – mondja Edward, mintha ennyi elég is lenne nekünk az ellenségeskedéshez, Lionel pedig megfontoltan bólint.

– Nehéz őt visszautasítani – tűnődik el Anthony. Ő sokkal világiasabb gondolkodású, mint John; körbeutazta a keresztény világot, nagy gondolkodóknál tanult, és a szüleim mindig hallgatnak rá. – Azt hiszem, Erzsébet, talán kompromittálva érzed magad. Attól félek, úgy érzed, hogy a lekötelezettje lettél.

Vállat vonok. – Korántsem. Nem kérek mást vissza, csak a sajátomat. Igazságszolgáltatásra kértem a királyt, és annak rendje-módja szerint meg is kaptam, mint bármely más kérvényező, akinek az oldalán áll a jog.

– Mindazonáltal, ha érted küld, nem mész el az udvarba – jelenti ki apám. – Ez az ember a londoni feleségek felén keresztülküzdötte fel magát, és most a Lancaster-párti hölgyekre is sort akar keríteni. Ez nem olyan szent ember, mint az áldott Henrik király.

És nem is olyan agyalágyult, mint az áldott Henrik király, gondolom, de hangosan így szólok: – Természetesen, apám, ahogy parancsolja.

Éles pillantást vet rám, gyanús neki, hogy ilyen könnyen szót fogadok. – Ugye nem gondolod, hogy bármilyen szívességgel is tartozol neki? A mosolyoddal? Vagy még rosszabbal?

Megvonom a vállam. – Királyi igazságszolgáltatást kértem tőle, nem szívességet – torkolom le. – Nem szolga vagyok, akinek a szolgálatait meg lehet venni, nem is holmi paraszt, akit meg lehet esketni, hogy hűbéres lesz. Jó családból való hölgy vagyok. Megvan a magam hűsége és megvannak a kötelezettségeim, amelyeket figyelembe veszek és tiszteletben tartok. De ezek nem felé irányulnak. Egyetlen férfi sem rendelkezhet felőlük.

Anyám lehorgasztott fejjel rejti el mosolyát. Ő Burgundia lánya, Meluzina, a vízi nimfa leszármazottja. Soha életében nem érezte úgy, hogy kötelessége lenne bármit is megtenni; sosem fogja azt gondolni, hogy a lánya köteles lenne bármit is megtenni.

Apám rápillant, majd rám, és vállat von, mint aki elismeri az önfejű nők megrögzött függetlenségét. Odabiccent John öcsémnek, és azt mondja: – Átlovagolok Old Stratfordba. Elkísérsz? – kérdi, majd együtt távoznak.

– El akarsz menni az udvarba? Csodálod őt? Mindennek ellenére? – kérdezi halkan Anthony, amikor a többi fivérem szétszéled a szobából.

– Ő Anglia királya – mondom. – Persze hogy elmegyek, ha hív. Miért tiltakoznék?

– Talán, mert apánk azt mondta, nem mehetsz, én pedig épp az ellenkezőjét tanácsoltam.

Vállat vonok. – Hallottam.

– Mi más módon érvényesülhetne egy szegény özvegy ebben a gonosz világban? – incselkedik velem.

– Csakugyan.

– Bolond lennél, ha olcsón adnád magad – figyelmeztet.

Félig lehunyt szempilláim alól nézek rá. – Egyáltalán nem tervezem, hogy eladom magam – mondom. – Nem vagyok szalag. Nem vagyok sonkacsülök. Senki számára nem vagyok megvehető.

Napszálltakor a zöld árnyékba rejtőzve várok rá a tölgyfa alatt. Megkönnyebbülök, amikor meghallom, hogy csak egy ló közelít az úton. Ha testőrrel érkezett volna, tulajdon biztonságomat féltve hazasurrantam volna. Bármennyire gyengéden bánik is velem apám kertjének határain belül, nem felejtem el, hogy ő a York-párti sereg úgynevezett királya, és hogy ők magától értetődően erőszakolnak meg nőket és ölik le a férjeiket. Megkeményítette magát, hiszen olyanokat látott, amelyeknek senki sem lehetne a tanúja; és ő maga is elköveti a legsötétebb bűnöket. Nem bízhatok meg benne. Bármennyire szíven érint a mosolya és bármennyire őszinte a szeme, bármennyire is úgy gondolok rá, mint olyanra, akit a tulajdon ambíciója juttatott nagysághoz, nem bízhatok meg benne. Most nem lovagias időket élünk; ez nem a sötét erdőt járó lovagok, a holdsütötte szökőkutaknál üldögélő gyönyörű hölgyek és a szerelmi fogadalmak ideje, amelyeket a balladák énekelnek meg örökre.

Ám ő úgy fest, mint egy lovag a sötét erdőben, amikor megállítja a lovát, s egyetlen könnyed mozdulattal leugrik a hátáról. – Hát eljött! – mondja.

– Nem maradhatok soká.

– Nagyon örülök, hogy egyáltalán eljött. – Szinte zavartan nevet önmagán. – Ma olyan voltam, mint egy kisfiú. Éjjel nem tudtam aludni, mert állandóan magára gondoltam, nappal pedig azon töprengtem, vajon eljön-e egyáltalán, és íme eljött!

A kantárszárat egy faághoz köti, majd a derekam köré csúsztatja a kezét. – Édes hölgyem – súgja a fülembe. – Legyen kedves hozzám. Levenné a fejdíszét és leengedné a haját?

Erre a kérésre számítottam tőle a legkevésbé, és döbbenetemben rögvest beleegyezem. Kezem azon nyomban a fejdísz szalagjához vándorol.

– Tudom. Tudom. Azt hiszem, ön az őrületbe kerget. Egész nap csak arra tudtam gondolni, hogy vajon teljesíti-e a kérésem.

Válaszul kibontom magas, kúpszerű fejdíszem szoros kötéseit, és leemelem. Óvatosan leteszem a földre, és odafordulok hozzá. Gyengéden, mintha udvarhölgy lenne, kihúzogatja az elefántcsont tűket, és valamennyit a zekéje zsebébe dugja. Érzem leomló sűrű hajam selymes érintését, amint a szőke zuhatag az arcomba hullik. Megrázom a fejem és hátravetem a hajam, akár egy sűrű, aranyló sörényt, és hallom, ahogy a király felnyög a vágytól.

Megoldja a köpenyét, és a lábam elé hajítja a földre. – Üljön le velem! – parancsolja, noha úgy érti: – Feküdjön le velem –, és ezt mindketten tudjuk.

Óvatosan leülök a köpenye szélére, térdemet felhúzom, karommal átölelem, finom selyemruhám lágyan redőződik körülöttem. Megsimogatja leengedett hajamat, majd ujjai egyre mélyebbre hatolnak, míg már a nyakamat nem cirógatja, aztán arcomat a sajátja felé fordítja, hogy megcsókoljon.

Gyengéden rám nehezedik, én pedig alá kerülök. Azután érzem, hogy keze megrántja a ruhámat, felhúzza, én pedig mindkét kezemet a mellkasára teszem, és eltolom magamtól.

– Erzsébet – suttogja.

– Megmondtam, hogy nem – kardoskodom. – És úgy is gondoltam.

– De eljött a találkozóra!

– Megkért rá. Menjek el?

– Ne! Maradjon! Maradjon! Ne szaladjon el, esküszöm, nem fogom… csak hadd csókoljam meg újra.

A szívem olyan hangosan dobog, és annyira készen állok az érintésére, hogy kezdek arra gondolni, akár hálhatnék is vele, persze csak egyszer, átengedhetném magam ennek az élvezetnek, csak egyszer… de aztán elhúzódom, és azt mondom: – Nem. Nem. Nem.

– De igen – feleli hevesebben. – Semmi baj nem fogja érni, esküszöm. Eljön majd az udvarba. Mindent megkap, amit kér. Édes istenem, Erzsébet, engedje, hogy a magamévá tegyem, sóvárgok ön után. Attól a perctől kezdve, hogy meglát-tam itt…

Rám nehezedik; lenyom. Elfordítom a fejem, de a szája már a nyakamon, a mellemen; zihálok a vágytól, és azután, teljesen váratlanul, hirtelen dühvel önt el a felismerés, hogy már nem ölel, hanem kényszerít, úgy szorít le, mintha holmi lotyó lennék egy szénakazal mögött. Felhúzza a ruhámat, mintha szajha lennék; térdét úgy nyomja a lábaim közé, mintha beleegyeztem volna, és haragom olyan dühödten erőssé tesz, hogy újból eltaszítom, és azután a vastag bőrövén kitapintom tőre markolatát.

Már felhúzta a ruhámat és a zekéjével meg a nadrágjával matat; még egy pillanat, és már túl késő lesz a panaszkodáshoz. Kihúzom tőrét a hüvelyéből. A fém szisszenésére döbbenten feltérdel, én pedig kitekergőzöm alóla és felugrom, kezemben a kirántott tőr, a penge veszedelmesen fénylik a nap utolsó sugaraiban.

Egy pillanat alatt talpon terem, éberen ide-oda hajlong, igazi harcos. – Tőrt fog a királyára? – prüszköl. – Tudja, hogy az ilyesmi felségárulásnak számít, asszonyom?

– Saját magamra fogok tőrt – felelem gyorsan. A hegyét a torkomhoz tartom, és látom, ahogy összeszűkül a szeme. – Esküszöm, ha egyetlen lépéssel, egyetlen hüvelykkel is közelebb jön, a szeme láttára vágom át a torkom, és azon a földön fogok elvérezni, ahol meg akart becsteleníteni.

– Színészkedik!

– Nem. Számomra ez nem játék, felség. Én nem lehetek a szeretője. Először igazságért jöttem önhöz, ma este pedig szerelemből, de bolond vagyok, hogy így tettem, és bocsánatot kérek az ostobaságomért. De én sem tudok aludni, és én sem tudok másra gondolni, csak önre, és én egyre csak csodálkozom, hogy eljött. Ám még így sem… még így sem szabad…

– Egy szempillantás alatt elvehetném öntől azt a kést – fenyegetőzik.

– Elfelejti, hogy öt fivérem van. Gyerekkorom óta kardokkal és tőrökkel játszom. Elvágom a torkom, mielőtt hozzám érne.

– Sosem tenné. Ön csupán egy női bátorsággal rendelkező asszony.

– Tegyen próbára! Tegyen csak próbára! Elképzelni sem tudja, mennyire bátor vagyok. Könnyen megbánhatja a történteket.

Habozik egy pillanatig, a szíve kalapál a düh és a vágy veszélyes keverékétől hajtva, de azután uralkodik magán, megadó mozdulattal felemeli a kezét és hátralép. – Ön győzött – mondja. – Ön győzött, asszonyom. És győzelmi zsákmányként megtarthatja a tőrt. Tessék… – Lecsatolja a hüvelyt, és elém dobja. – Vigye ezt a nyavalyás tokot is, na mi lesz?

A sok drágakő és a zománcozott arany szikrázik a szürkületben. A szememet egy pillanatra sem levéve róla, feltérdelek, és felemelem.

– Hazakísérem – mondja. – Biztonságban elkísérem a kapujukig.

Megrázom a fejem. – Ne. Nem láthatnak meg önnel. Senkinek sem szabad megtudnia, hogy titokban találkoztunk. Megszégyenülnék.

Egy pillanatig azt hiszem, vitatkozni fog, de meghajtja a fejét. – Akkor ön megy elöl – jelenti ki. – Én pedig követem, akár egy apród, mint a szolgája, amíg nem látom, hogy biztonságban a kapujukhoz ért. Lubickolhat a győzelmében, hogy kutyaként kullogok ön után. Mivel úgy kezel, mint egy bolondot, bolondként is szolgálom; ön pedig kiélvezheti.

A haragjával szemben nincs mit mondanom, így bólintok, megfordulok, és elindulok előtte, ahogyan rendelte. Szó nélkül ballagunk. Hátam mögött hallom köpenye suhogását. Amikor elérjük az erdő végét, és már megláthatnak a házból, megállok, és odafordulok hozzá. – Innen már biztonságban vagyok. Bocsánatát kell kérnem az ostobaságomért.

– Nekem pedig bocsánatát kell kérnem az erőszakosságomért – közli kimérten. – Talán túlságosan is hozzászoktam, hogy keresztülvihetem az akaratomat. De meg kell mondanom, hogy eddig még sosem utasítottak vissza úgy, hogy közben kést fogtak rám. Ráadásul a saját tőrömet.

Megfordulok, és odakínálom neki a markolatot. – Kéri vissza, felség?

Megrázza a fejét. – Tartsa meg, hogy emlékezzen rám. Ez lesz az egyetlen ajándék, amit tőlem kap. A búcsúajándékom.

– Nem látom újra?

– Soha – jelenti ki kereken, és miután enyhén meghajolt, elsétál.

– Felség! – kiáltom, ő pedig megfordul és megáll.

– Nem akarok haraggal elválni öntől – mondom erőtlenül. – Remélem, hogy meg tud nekem bocsátani.

– Ön bolondot csinált belőlem – válaszolja jeges han-gon. – Gratulálhat magának, mivel ön az első nőszemély, akinek ez sikerült. De ön lesz az utolsó is. És soha többé nem fog bolonddá tenni.

Pukedlibe ereszkedem, és hallom, amint megfordul és köpenye suhogva hozzáér az ösvény két oldalát szegélyező bokrokhoz. Megvárom, amíg már nem hallok semmit, azután felemelkedem, és elindulok a kastély felé.

Lényem egyik része, az a fiatal nő, aki bennem is él, legszívesebben berohanna, levetné magát az ágyára, és álomba sírná magát. De én nem teszek ilyet. Én nem olyan vagyok, mint a húgaim, akik könnyen nevetnek és könnyen sírnak. Ők olyan lányok, akikkel csak úgy megtörténnek a dolgok, és ezt nagyon a szívükre veszik. De én többre tartom magam egy ostoba leányzónál. Én egy vízi nimfa leánya vagyok. Olyan asszony, akinek víz folyik az ereiben és erő van a neveltetésében. Én olyan vagyok, aki irányítja a dolgok menetét, és még nem győztek le. Nem győz le egy fiúgyermek, aki nemrég nyerte el a koronáját, és nincs az a férfi, aki abban a biztos tudatban mehet el tőlem, hogy nem tér vissza soha.

Tehát még nem megyek haza. Letérek az ösvényről a folyón átívelő gyaloghíd felé, ahol a kőrisfán tekeredik anyám fonala; legombolyítok egy újabb adagot, erősen megkötöm, és csak akkor indulok haza, tűnődve a keskeny hold fényében.

Azután várakozom. Huszonkét napon át minden este lesétálok a folyóhoz és meghúzom a zsinórt, akár egy türelmes halászasszony. Egyik nap érzem, hogy megakad, a fonal megfeszül, majd a végén lévő nehezék, legyen az bármi, kiszabadul a nádasból, épp ott, ahol a víz a partot mossa. Gyengéden megrántom, mintha kapáskor csévélnék, aztán érzem, hogy a zsinór ellazul, majd kis csobbanást hallok, mintha valami kicsiny, de nehéz tárgy mélyebbre esne, felbillenne az áramlatban, majd mozdulatlanul elhever a folyómeder kavicsai közt.

Hazasétálok. Anyám a pontyos tónál vár rám, fejen álló tükörképét nézegeti az alkonyi szürkeségben ezüstösen csillogó vízben. Képmása úgy fest a tóban, mint egy hosszú, ezüst, fodrokat vető hal, vagy mint egy úszó asszony. Mögötte az eget felhők csíkozzák, mint halvány párnaselymet a fehér tollpihék. Jön fel a hold, most már a fogyó hold. A víz magasan áll ma este, megloccsan a kis kőgátnál. Ahogy ott állok mellette és lenézek a vízre, azt lehetne hinni, hogy mindketten onnan emelkedtünk ki, mint a tó szellemei.

– Minden este elvégzed, amit kell? – kérdezi. – Meghúzod a szálat?

– Igen.

– Jó. Az jó. Küldött neked valami zálogot? Vagy valamilyen üzenetet?

– Nem várok semmit. Azt mondta, nem akar többé látni.

Felsóhajt. – Vagy úgy.

Visszasétálunk a kastély felé. – Azt beszélik, katonákat toboroz Northamptonban – mondja. – Henrik király pedig Northumberlandben gyűjti a seregét, és délnek fog menetelni, Londonba. A királyné egy francia sereggel csatlakozik majd hozzá, amely Hull mellett szállt partra. Ha Henrik király győz, nem számít, hogy mit mond vagy gondol Eduárd, hiszen halott lesz, és az igazi király visszakerül a trónjára.

A kezem nekilendül, és azonnali ellenkezésként megragadja ruhája ujját. Anyám a prédára lecsapó vipera gyorsaságával kapja el az ujjaimat. – Mi ez? Nem bírod elviselni, ha a vereségéről hallasz?

– Ne mondd ezt. Ne beszélj így.

– Mit ne mondjak?

– Nem bírom elviselni a gondolatát, hogy legyőzik. Nem bírom elviselni a gondolatát, hogy meghalhat. Arra kért, háljak vele, mint egy olyan katonával, aki a halállal néz farkasszemet.

Anyám élesen felnevet. – Persze hogy ezt kérte. Melyik háborúba induló férfi állt valaha ellen a kísértésnek, ha egy lehetőséget a legjobban kiaknázhatott?

– Nos, én visszautasítottam. És ha nem tér vissza, ezt az elutasítást egész hátralévő életemben bánni fogom. Már most is bánom. Örökre bánni fogom.

– Miért bánnád? – gúnyolódik? – Így is, úgy is visszakapod a birtokaid. Vagy Eduárd király parancsára, vagy ha ő meghal, és Henrik lesz újra a király, akkor ő adja vissza a földeket. Ő a királyunk, az igazi Lancaster-házi uralkodó. Azt hittem, neki kívánunk győzelmet, a trónbitorló Eduárdra pedig halált.

– Ne mondd ezt – ismétlem meg. – Ne kívánj neki rosszat.

– Az mindegy, hogy én mit mondok, de te gondolkodj csak egy kicsit – tanácsolja nyersen. – Te a Lancaster-házból való vagy. Nem szerethetsz bele a York-ház trónörökösébe, hacsak nem ő a győztes király, és ebből a szerelemből származik valami hasznod. Nehéz időket élünk. A halál a társunk, meghitt barátunk. Nehogy azt hidd, hogy három lépés távolságra tarthatod magadtól. Meglátod, mindig melletted lesz, a közeledben. Már elvette a férjedet; és hallgass rám: el fogja venni atyádat, a fivéreidet és a fiaidat is.

Mindkét kezemet kinyújtom felé, hogy elhallgattassam. – Ssss, ssss. Olyan vagy, mint a férfiak halálára figyelmeztető Meluzina.

– Csakugyan figyelmeztetlek – jelenti ki zordan. – Te teszel Meluzinává, amikor mosolyogva sétálgatsz, mintha az élet könnyű lenne, és azt hiszed, hogy enyeleghetsz egy trónbitorlóval. Nem nyugalmas időszakban születtél. Egy megosztott országban fogod leélni az életed. Véren átgázolva fogsz előrejutni, és megismered majd a veszteség ízét.

– Semmi jó nem vár rám? – kérdezem fogcsikorgatva. – Szerető anyaként semmi jót nem jósolsz a leányodnak? Mi értelme van megátkozni engem, hiszen már így is a sírás fojtogat.

Megáll, és a látnok kemény arca szeretett anyám meleg vonásaiba olvad át. – Azt hiszem, a tiéd kell hogy legyen, ha ezt akarod – mondja.

– Jobban akarom, mint az életemet.

Kinevet, de az arca gyengéd. – Ah, ne mondd ezt, gyermekem. A világon semmi nem számít annyira, mint az élet. Hosszú út áll előtted, és még rengeteg leckét kell megtanulnod, ha ezt nem tudod.

Vállat vonok, karon fogom; egyszerre fordulunk meg, és indulunk el hazafelé.

– Amikor a csata véget ér, győzzön bárki is, a húgaidnak el kell menniük az udvarba – mondja anyám. Örökké tervez. – Lakhatnak a Bourchier családnál vagy Vaughanéknál. Már hónapokkal ezelőtt el kellett volna menniük, de nem bírtam elviselni a gondolatát, hogy távol legyenek az otthonuktól, miközben az országban zűrzavar uralkodik, amikor nem lehet tudni, hogy mi történik holnap, és képtelenség hírekhez jutni. De amikor véget ér ez a csata, talán az élet visszatér a rendes kerékvágásába, csak épp York- és nem Lancaster-uralom alatt, és a lányok elköltözhetnek a kuzinjainkhoz, hogy műveltségre tegyenek szert.

– Igen.

– És a te Thomas fiad is elég idős ahhoz, hogy hamarosan kirepüljön itthonról. A rokonaival kell élnie; bele kell tanulnia a nemesi létbe.

– Nem! – mondom olyan váratlan határozottsággal, hogy anyám megfordul, és rám pillant.

– Mi a baj?

– A fiaimat magam mellett tartom – felelem. – Az én fiaimat nem veszik el tőlem.

– Szükségük van a megfelelő neveltetésre; egy lord házában kell szolgálatot teljesíteniük. Apád majd talál valakit, esetleg a keresztapjuk is…

– Nem – ismétlem meg. – Nem, anyám, nem. Ez meg sem fordulhat a fejemben. Nem mennek el hazulról.

– Gyermekem – a holdfény felé fordítja az arcomat, hogy tisztábban lásson. – Nem vall rád, hogy ilyen hirtelen szeszély vezéreljen egy semmiség miatt. És a világon minden anyának el kell engednie otthonról a fiait, hogy azok férfivá válhassanak.

– Az én fiaimat nem veszik el tőlem. – Hallom, ahogy remeg a hangom. – Aggódom… Aggódom miattuk. Félek… Féltem őket. Még csak azt sem tudom, hogy mitől. De nem engedem a fiaimat idegenek közé.

Meleg karjával átöleli a derekamat. – Ez igazán természetes – nyugtatgat gyengéden. – Elveszítetted a férjedet; a te kötelességed, hogy biztonságban tartsd őket. De egy napon el kell menniük, te is tudod.

Nem engedek gyengéd akaratának. – Több ez egy szeszélynél – mondom. – Inkább olyan érzés, mintha…

– Látomás lenne? – kérdezi nagyon halkan. – Érzed, hogy történhet velük valami? Örökölted a látás képességét, Erzsébet?

Megrázom a fejem, és előtörnek a könnyeim. – Nem tudom, nem tudom. Nem tudom, megmondani. De a gondolatot, hogy elmennek és majd idegenek gondoskodnak róluk, hogy felriadok éjszaka, és nem tudom, hogy az én fedelem alatt vannak, hogy felébredek reggel és nem hallom a hangjukat, az érzést, hogy egy idegen szobában vannak, idegenek szolgálják ki őket, és nem láthatnak engem – nem tudom elviselni. Elképzelni se bírom.

A karjába zár. – Ssss – csitít. – Ssss. Nem kell ezen gondolkodnod. Majd én beszélek apáddal. Nem kell addig elmenniük, amíg ez bánatot okoz neked. – Megfogja a kezem. – Ejnye, hiszen te jéggé fagytál – lepődik meg. Hirtelen támadt határozottsággal érinti meg az arcom. – Ez nem szeszély, amikor egyszerre van meleged és fázol a holdfényben. Ez egy látomás. Kedvesem, te figyelmeztetést kaptál a fiaidat fenyegető veszélyről.

Megrázom a fejem. – Nem tudom. Nem lehetek biztos benne. Csak azt tudom, hogy soha senki nem veheti el tőlem a fiaimat. Sosem engedem el őket.

Bólint. – Jól van. Engem meggyőztél. Megláttad, hogy veszély leselkedik a fiaidra, ha elveszik őket tőled. Hát legyen. Ne sírj. A közeledben kell tartanod őket, mi pedig vigyázunk a biztonságukra.

Azután várakozom. Világosan megmondta, hogy nem akar többé látni, tehát a semmit várom, jól tudva, hogy a semmire várok. De valamiért mégis kénytelen vagyok várni. Álmodom róla: szenvedélyes, sóvárgó álmokat látok, amelyekből a lepedőbe gabalyodva, vágytól verejtékezve ébredek fel a sötétben. Apám megkérdezi, miért nem eszem. Anthony gúnyos sajnálkozással ingatja a fejét.

Anyám ragyogó pillantást vet rám, és azt mondja: – Semmi baja. Majd megjön az étvágya.

A húgaim suttogva kérdezgetik, hogy a jóképű király miatt emésztem-e magam, én pedig élesen azt válaszolom: – Annak nem sok értelme lenne.

És azután várakozom tovább.

Újabb hét éjszakán és hét napon keresztül várok, mint egy mesebeli hajadon a toronyban, mint az erdei forrásban fürdőző Meluzina, aki arra vár, hogy járatlan utakon odalovagoljon egy lovag, és megszeresse őt. Minden este egy kicsit közelebb húzom a fonal hurkát, míg végül a nyolcadik napon fém csörren halkan a kövön, és a vízbe nézve aranyat látok megcsillanni. Lehajolok, hogy kihúzzam. Egy aranygyűrű az, egyszerű és szép. Az egyik oldala sima, a másikat viszont csúcsosra kovácsolták, hasonlóra egy korona csúcsaihoz. A tenyerembe teszem, oda, ahol a csókját hagyta, ott úgy fest, mint egy miniatűr korona. Jobb kezem ujjára csúsztatom – nem kísértem a balszerencsét azzal, hogy a gyűrűsujjamra húzzam –: tökéletesen illik rám és jól is áll nekem. Egy vállrándítás kíséretében leveszem, mintha nem a legjobb minőségű, Burgundiában kovácsolt arany lenne. A zsebembe rejtem, ott biztos helye van, és hazasétálok.

És ott áll – minden figyelmeztetés nélkül – egy ló az ajtó előtt, lovasa magasan ül a nyeregben, feje fölött a Yorkok fehér rózsás zászlaját bontogatja a szellő. Apám a nyitott kapuban állva egy levelet olvas. Hallom, amint azt mondja: – Mondja meg őfelségének, hogy megtisztel. Holnapután ott leszek.

A férfi meghajol a nyeregben, engem közömbösen üdvözöl, megfordítja a lovát, és ellovagol.

– Mi az? – kérdezem, felfelé lépdelve a lépcsőn.

– Hadba hívnak – feleli apám mogorván. – Újból háborúba kell mennünk.

– Magának nem! – mondom riadtan. – Magának nem, apám. Jaj, ne!

– Nem nekem. A király parancsa, hogy biztosítsak tíz embert Graftonból, ötöt pedig Stony Stratfordból. Úgy felszerelve, hogy a parancsnoksága alatt a Lancaster király ellen vonulhassanak. Át kell pártolnunk hozzá. Mint kiderült, túl drága vacsorát adtunk neki.

– Ki fogja vezetni őket? – Attól félek, hogy azt mondja, a fivéreim. – Nem Anthony, ugye? Nem is John?

– Nekik Sir William Hastings alatt kell szolgálniuk – fele-li. – Gyakorlott katonák közé osztotta be őket.

Tétovázom. – Mondott még valamit?

– Hadba hívott – mondja apám ingerülten. – Nem májusünnepi reggelire. Persze hogy nem mondott egyebet, csak azt, hogy holnapután reggel vonulnak itt át, és addigra az embereknek készen kell állniuk.

Sarkon fordul, bemegy a házba, és otthagy, zsebemben a szúrós, korona alakú aranygyűrűvel.

Anyám a reggelinél felveti, hogy a húgaim és én, meg a nálunk lakó két unokatestvérünk esetleg szívesen megnéznénk a sereg elvonulását és elkísérnénk a háborúba menő férfiainkat.

– Fel nem foghatom, miért – mondja apám morcosan. – Azt hittem, már épp elég férfit láttatok háborúba menni.

– Nem jönne rosszul, ha kimutatnánk a támogatásun-kat – feleli nyugodtan anyám. – Ha ő győz,  nekünk is jobb lesz, ha azt hiszi, hogy készségesen küldtük neki a katonákat. Ha veszít, senki sem fog emlékezni arra, hogy megnéztük az elvonulását, akár le is tagadhatjuk.

– De hát én fizetem az embereket, nem? Felfegyvereztem mindet azzal, amim volt. A legutóbbi hadba vonulásomból megmaradt fegyverekkel, amelyeket történetesen ellene használtam. Összetoboroztam az embereket, csizmát vettem azoknak, akiknek nem volt, és hadba küldöm őket. Azt hittem, elég támogatásról teszek már így is tanúbizonyságot!

– Akkor örömmel kell megtennünk – mondja anyám.

Apám bólint.  Az efféle ügyekben mindig enged anyámnak. Anyám hercegnő volt, a királyi vérből való Bedford herceg felesége, amikor apám még csupán a férje fegyvernökeként szolgált. Anyám a burgundiai királyi családból származó Saint-Pol herceg leánya, és párját ritkító udvaronc.

– Szeretném, ha te is velünk jönnél – folytatja anyám. – És talán találunk még a kincseskamrában egy erszény aranyat őfelsége számára.

– Egy erszény aranyat! Egy egész erszény aranyat! Hogy Henrik király ellen viseljen hadat? Hát most már végképp York-pártiak lettünk?

Anyám vár, amíg apám haragja lecsillapodik. – Hogy kimutassuk a hűségünket – magyarázza. – Ha legyőzi Henrik királyt és győztesen tér vissza Londonba, akkor az ő udvara és az ő királyi kegye lesz minden gazdagság és lehetőség forrása. Ő fogja szétosztani a földeket, és nyújt majd pártfogást, és ő engedélyezi majd a házasságokat. És nekünk igen nagy családunk van, sok leánnyal, Sir Richard.

Egy pillanatig valamennyien fejünket leszegve, dermedten várjuk apám viharos kitörését. De csupán kelletlenül elneveti magát. – Isten megáldjon, ékes szavú szónokom – mondja. – Igazad van, mint mindig. Úgy teszek, ahogy kéred, noha nincs ínyemre, de megmondhatod a lányoknak, hogy viseljenek fehér rózsát, ha találnak még ilyen korán.

Anyám áthajol hozzá és arcon csókolja. – A vadrózsák bimbói már ellepték a sövénykerítést – mondja. – Nem olyan, mintha teljesen kinyíltak volna, de tudni fogja, hogy mire célzunk ezzel, és csak ez számít.

Természetesen a nap hátralévő részében a húgaim és az unokahúgaim ruhákat próbálgatnak eszeveszetten, hajat mosnak, szalagokat cserélgetnek és gyakorolják a pukedlizést. Anthony felesége, Elizabeth és két nyugodtabb vendégünk kijelentik, hogy ők nem jönnek, de a húgaim valamennyien magukon kívül vannak az izgalomtól. A király és az udvar lordjainak többsége erre fog elhaladni. Micsoda lehetőség, hogy elbájolják a férfiakat, akik az ország új urai lesznek! Mármint, ha győznek.

– Mit veszel fel? – érdeklődik Margaret, látva az izgalom iránt tanúsított közömbösségemet.

– A szürke ruhámat és a szürke fátylamat.

– Az nem a legjobb viseleted; vasárnap is ezt szoktad hordani. Miért nem veszed fel inkább a kék ruhádat?

Vállat vonok. – Csak azért tartok veletek, mert anyánk azt akarja, hogy ott legyünk – szögezem le. – Nem hiszem, hogy lesz olyan, aki kétszer is ránk néz majd. – Kiveszem a ruhát a szekrényből, és kirázom. A szabása karcsúsított, hátul egy kis fél uszállyal.

A derekamról mélyen leomló szürke övzsinórral viselem majd. Nem szólok semmit Margaretnek, de tudom, hogy ez jobban áll rajtam, mint a kék ruhám.

– Te beszélsz, amikor a király személyesen jött el vacsorázni a meghívásodra? – kiált fel. – Miért ne nézne rád kétszer? Bár épp elég jól megnézett már az első alkalommal is. Bizonyára tetszel neki, hiszen visszaadta a birtokodat; eljött hozzád vacsorára. Sétálgatott veled a kertben. Miért ne jönne el újra hozzánk? Miért ne részesítene a kegyében?

– Mert én már megkaptam, amit akartam, ő viszont még nem – mondom nyersen, és félrelököm a ruhát. – És mint kiderült, ő nem olyan nemes lelkű, mint azok, akik a balladákban szerepelnek. Magas árat kért a kedvességéért, számomra túl magasat.

– Csak nem akart a magáévá tenni? – suttogja döbbenten.

– De, pontosan.

– Te jó ég, Erzsébet! És mit mondtál? Mit tettél?

– Nemet mondtam. De nem volt könnyű.

Elragadó, ahogy megbotránkozva néz. – Erőszakoskodni próbált?

– Nem nagyon, de ez nem számít – motyogom. – És nem hiszem, hogy többet jelentettem volna neki egy útszéli leányzónál.

– Talán nem is kellene eljönnöd holnap – veti fel. – Ha így megsértett. Mondhatod anyánknak, hogy beteg vagy. Majd én megmondom neki, ha akarod.

– De, elmegyek – mondom, mintha teljesen mindegy lenne.

Reggelre kelve már nem vagyok ennyire bátor. Az álmatlanul töltött éjszaka és a reggelire elfogyasztott kis darab marhahús és kenyér sem javít a kinézetemen. Holtsápadt vagyok, és bár Margaret vörös okkerrel dörzsöli be az ajkamat, még így is fáradt, kísérteties szépségnek tűnök. Szürke ruhámban és fejdíszemben úgy elütök ragyogóan öltözött húgaimtól és unokahúgaimtól, mintha novícia lennék egy apácazárdában. Ám amikor anyám meglát, elégedetten bólint. – Úgy festesz, akár egy úri dáma – jelenti ki. – Nem mint holmi parasztlány, aki kicsípve megy a vásárba.

A korholás nem ér célba. A lányok annyira örülnek, hogy elmehetnek a szemlére, hogy cseppet sem bánják, ha megfeddik őket túl rikító öltözékükért. Együtt sétálunk végig a Graftonba vezető úton, és látjuk, hogy előttünk az út szélén egy tucatnyi, botokkal felfegyverzett férfi cselleng, egyiknél-másiknál dorong: apám regrutái. Valamennyinek adott egy-egy fehér rózsás jelvényt, és emlékeztette őket, hogy most a York-házért harcolnak. Korábban Lancaster gyalogosai voltak; emlékezniük kell, hogy most már más oldalon állnak. Persze ők közömbösek a hűség irányának megváltozásával szemben. Ott harcolnak, ahol apám parancsolja, hiszen ő a földesuruk, mezőik, házaik tulajdonosa, szinte mindené, amit maguk körül látnak. Övé a malom, ahol a búzájukat őrlik, a kocsma, ahol isznak, neki fizetnek bérleti díjat. Némelyikük még sosem járt apám birtokán túl. Aligha tudnak elképzelni egy olyan világot, amelyben az „uraság” nem Sir Richard Woodville-t, vagy közvetlenül utána a fiát jelentené. Amikor apám Lancaster-párti volt, ők is azok voltak. Azután megkapta a Rivers címet, de ők továbbra is hozzá tartoznak, apám pedig hozzájuk. Most Yorkért küldi őket harcba, és ők – mint mindig – meg fognak tenni minden tőlük telhetőt. Fizetséget ígért nekik a küzdelemért, és azt, hogy ha elesnek, gondoskodik az özvegyeikről meg a gyermekeikről. Csupán ennyit kell tudniuk. Ettől még nem lesz belőlük lelkesült sereg, de azért ha összevissza kiabálva is, megéljenzik apámat, és elismerő mosollyal kapják le a fövegüket előttem és húgaim előtt, feleségeik és gyermekeik pedig pukedliznek, amikor feléjük tartunk.

Trombiták harsannak, és minden fej a hang irányába fordul. A saroknál egyenletes ügetésben felbukkannak a király zászlói és a trombitásai, őket követik a hírnökök, mögöttük pedig udvartartásának szabad kisbirtokosai érkeznek, és ennek a nagy bömbölésnek és zászlólobogásnak a közepén ott van ő.

Egy pillanatig úgy érzem, elájulok, de anyám erősen belém karol, így én is kihúzom magam. A király felemelt kézzel megálljt int, a lovas felvonulás megtorpan. Az első lovasok mögött fegyveresek hosszú sora áll; mögöttük az új regruták, a mi embereinkhez hasonló málé gyalogosok, majd egy élelemmel, ellátmánnyal és fegyverekkel megrakott szekérkaraván, egy ágyútalp, melyet négy erős igásló húz, és pónik meg asszonyok, markotányosnők és csavargók uszálya. Olyan, mint egy mozgó kisváros: egy kérlelhetetlen városka, amely ártó szándékkal kelt útra.

Eduárd király lendületesen leugrik a lováról és apámhoz lép, aki mélyen meghajol. – Sajnos csak ennyit tudtunk összeszedni, felség. De felesküdtek felséged szolgálatára – mondja. – Ezt pedig fogadja el ügye támogatásaként.

Anyám előlép, és átnyújtja az erszény aranyat. Eduárd király átveszi, kezével méricskéli, majd szívélyes csókot nyom anyám mindkét orcájára. – Nagylelkűek – mondja. – És nem fogom elfelejteni a támogatásukat.

Pillantása anyám mellett felém siklik, oda, ahol húgaimmal állok, és együtt pukedlizunk. Amikor felemelkedem, még mindig engem néz, és van egy pillanat, amikor a sereg, a lovak és az emberek mind némaságba merevednek, és olyan, mintha széles e világon egyedül csak ő lenne meg én. Meg sem gondolom, mit cselekszem, mintha szavak nélkül hívna, teszek egy lépést feléje, majd még egyet; végül elsétálok apám és anyám mellett, és szemtől szemben állok vele, olyan közel, hogy ha akarna, meg is csókolhatna.

– Nem tudok aludni – mondja olyan halkan, hogy csak én hallom. – Nem tudok aludni. Nem tudok aludni. Nem tudok aludni.

– Én sem.

– Ön sem?

– Nem.

– Őszintén?

– Igen.

Mélyet sóhajt, mint aki megkönnyebbült. – Akkor hát ez szerelem?

– Azt hiszem.

– Nem tudok enni.

– Én sem.

– Másra sem tudok gondolni, csak önre. Egy lépést sem tudok így továbbmenni; nem lovagolhatok el így a csatába. Olyan esztelen vagyok, akár egy gyerek. Megőrülök önért, akár egy gyerek. Nem lehetek meg ön nélkül; nem is akarok ön nélkül létezni. Bármibe kerül is ez nekem.

Érzem, hogy forró pír önti el az arcomat, és napok óta először elmosolyodom. – Semmi másra nem tudok gondolni, csak önre – suttogom. – Semmire. Azt hittem, beteg vagyok.

A koronára hasonlító gyűrű elnehezíti a zsebem, fejdíszem a hajamat húzza; de én csak állok, minderről tudomást sem véve, semmi mást nem látok rajta kívül, nem érzek mást, csak a meleg leheletét az arcomon, és beszívom lova, a nyerge bőrének illatát és az övét: fűszerek, rózsavíz és veríték szagát.

– Megőrülök önért – mondja.

Érzem, ahogy mosolyomtól felfelé görbül az ajkam, amint végre az arcába nézek. – Én pedig önért – mondom halkan. – Őszintén.

– Akkor hát legyen a feleségem.

– Tessék?

– Legyen a feleségem. Nincs más megoldás.

Idegesen felnevetek. – Ön tréfál velem.

– Komolyan gondolom. Azt hiszem, belehalok, ha nem lehet az enyém. Hozzám jön feleségül?

– Igen – lehelem.

– Holnap átlovagolok. Házasodjunk össze holnap reggel a kis kápolnájukban. Magammal hozom a káplánomat, ön hozza a tanúkat. Olyasvalakit válasszon, akiben megbízik. Egy ideig titokban kell tartanunk. Akarja?

– Igen.

Most először elmosolyodik, meleg ragyogás árad szét szép, széles arcán. – Istenem, ha most a karomba vehetném – mondja.

– Holnap – suttogom.

– Reggel kilenckor – mondja.

Odafordul apámhoz.

– Megkínálhatjuk egy kis frissítővel? – tudakolja apám, lángoló arcomról a mosolygó királyra pillantva.

– Nem, de holnap önökkel vacsorázom, ha megengedik – jelenti ki. – A közelben fogok vadászni, és remélem, jó napom lesz. – Meghajol anyám felé és felém, odaköszön a húgaimnak és az unokahúgaimnak, majd nyeregbe pattan. – Sorakozzatok fel – utasítja az embereket. – Rövid menetelés lesz, az ügy nemes, és amikor letáborozunk, kaptok vacsorát. Legyetek hűségesek hozzám, és én jó uratok leszek. Még sosem vesztettem csatát, velem biztonságban lesztek. Nagy zsákmányra számíthattok, és utána biztonságban hazahozlak benneteket.

Épp a megfelelő dolgot mondja nekik. Máris vidámabbnak tűnnek; odacsoszognak a sor végére, a húgaim pedig integetnek a bimbózó fehér rózsáikkal, a trombitások megfújják a trombitákat, és az egész sereg újból nekilódul. Ő mosoly nélkül biccent egyet nekem, én pedig búcsúra emelem a kezem. – Holnap – suttogom, amint elhalad előttem.

Kételkedem benne, még akkor is, amikor megparancsolom anyám apródjának, hogy keljen fel kora reggel és jöjjön el velem a kápolnába egy zsoltár eléneklésére. Még akkor is kételkedem benne, amikor odamegyek anyámhoz és elmesélem neki, hogy maga Anglia királya mondta nekem, hogy titokban feleségül akar venni, és kérem, hogy jöjjön el és legyen a tanúm, és hozza magával az udvarhölgyét, Catherine-t. Még akkor is kételkedem benne, amikor legszebb kék ruhámban ott állok a kis kápolna reggeli hidegében. Addig a percig kételkedem benne, míg meg nem hallom gyors lépteit a padok közti rövid folyosón, míg meg nem érzem karját a derekamon és csókját a számon, és meg nem hallom, amint így szól a paphoz. – Adjon össze minket, atyám. Sietős a dolgom.

A fiú elénekli a zsoltárt, a pap pedig elmondja a prédikációt. Leteszem az eskümet, ő az övét. Halványan látom anyám elragadtatott arcát és a színeket, amelyeket az ólomüveg ablak szivárványként szór a lábunk elé a kápolna kőpadlójára.

Azután a pap azt kérdezi: – És a gyűrű?

Amire a király felkiált: – A gyűrű! Milyen ostoba vagyok! Elfelejtettem! Nincs számodra gyűrűm. – Anyámhoz fordul: – Méltóságos asszonyom, kölcsön tudna adni egy gyűrűt?

– Ó, de hiszen nálam van egy – mondom, mintegy magam is meglepetten. – Van nálam egy. – Előveszem a zsebemből a gyűrűt, amelyet oly lassan, oly türelmesen húztam ki a vízből, az Anglia koronáját formázó ékszert, amely vízi varázslattal került elő, hogy elhozza nekem szívem vágyát, és Anglia királya maga húzza az ujjamra jegygyűrűként. És ezzel a felesége lettem.

Mint Anglia királynéja – vagyis mint Anglia York királynéja.

Karja szorosan öleli a derekamat, miközben a fiú az imát énekli, azután a király odafordul anyámhoz, és azt kérdezi: – Méltóságos asszonyom, hová vihetem a feleségemet?

Anyám elmosolyodik, és átad neki egy kulcsot. – Van egy vadászház a folyónál. – Hozzám fordul. – A Folyami Lak. Már előkészítettem nektek.

Férjem bólint, kiterel a kis kápolnából, és felemel nagy vadászlovára. Felszáll mögém, érzem, hogy karja szorosan ölel, miközben felveszi a kantárszárat. Lépésben haladunk a folyóparton, és amikor hátrahajolok, érzem szíve dobogását. Megpillantjuk a fák között a kis kunyhót, kéményéből füst kígyózik. Leugrik a lováról, leemel róla, és amíg én kinyitom az ajtót, hátraviszi az állatot a ház mögé. Egyszerű hely: a kandallóban ropog a tűz, a fából készült asztalon egy kancsó menyegzői sör, hozzá két kupa, az asztal mellé odakészítve két zsámoly, hogy megehessük a kenyeret a sajttal és a hússal, és egy hatalmas faágy a legjobb lenvászon lepedőkkel megágyazva. Elsötétül a szoba, amikor magas fejét a gerendák miatt lehajtva belép az ajtón.

– Felség… – kezdem, de azután kijavítom magam. – Uram. Férjem.

– Feleségem – mondja csendes elégedettséggel. – Ágyba.

A délelőtti nap, mely oly fényesen ragyogott a gerendákon és a meszelt mennyezeten, amikor ágyba bújtunk, bearanyozza a házikót a késő délutánon, amikor így szól hozzám: – A Mennyek Királynőjének hála, hogy apád meghívott vacsorára. Teljesen elgyengültem az éhségtől. Szinte haldoklom az éhségtől. Eressz ki az ágyból, te boszorkány.

– Két órával ezelőtt megkínáltalak kenyérrel és sajttal – figyelmeztetem –, de három lépést sem engedtél megtennem az asztalhoz, hogy idehozzam neked.

– Nem értem rá – mondja, és visszahúz meztelen vállához. Ahogy megérzem az illatát és megérintem a bőrét, érzem, hogy újból felpezseg iránta a vágyam, és egyszerre mozdulunk. Amikor hanyatt dőlünk, a szobát rózsaszínre festi a naplemente, de végül kiszáll az ágyból. – Meg kell mosakodnom – mondja. – Hozzak neked egy kancsó vizet az udvarról?

Feje a mennyezetet súrolja; tökéletes a teste. Elégedetten nézek végig rajta, ahogyan egy lókupec vizsgálgat egy gyönyörű csődört. Magas és szikár, izmai erősek, mellkasa széles, válla erős. Rám mosolyog, és a szívem dobogni kezd tőle. – Úgy nézel, mintha fel akarnál falni – mondja.

– Fel is akarlak – felelem. – Elgondolni sem tudom , hogyan csillapíthatnám az irántad való vágyamat. Azt hiszem, rabként tartalak majd itt, és nap mint nap kis szeletekben foglak felfalni.

– Ha én tartanálak rabságban, mohón és egyetlen falatban nyelnélek le – nevetgél elégedetten. – De addig nem jutsz ki innen, amíg gyermeket nem nemzek neked.

– Ó! – Csak most hasít belém a leggyönyörűségesebb gondolat. – Ó, fiúkat fogok neked szülni, és hercegek lesznek.

– Te leszel Anglia királyának anyja, és a York-házé, amely örökké uralkodni fog, ha Isten is úgy akarja.

– Ámen – mondom áhítatosan, és nem érzek sem árnyékot, sem borzongást, sem nyugtalanságot. – Isten hozzon haza épségben hozzám a csatádból.

– Én mindig győzök – jelenti ki roppant magabiztosan. – Légy nyugodt, Erzsébet. Engem nem fogsz elveszíteni a harctéren.

– És akkor királyné leszek – mondom újra. Most először értem meg igazán, hogy ha hazatér a csatamezőről, és a valódi király, Henrik meghal, akkor kétségbevonhatatlanul ez a fiatalember lesz Anglia királya – és én leszek az ország első asszonya.

Vacsora után elbúcsúzik apámtól, és nekiindul, hogy Northamptonba lovagoljon. Az apródja eljött az istállóba, megetette és megitatta a lovakat, és felkészítve az ajtó elé hozta őket. – Holnap este visszajövök – mondja Eduárd. – Napközben muszáj találkoznom az embereimmel, össze kell gyűjtenem a seregemet. De napszálltakor veled leszek.

– A vadászlakba gyere – suttogom. – Jó feleséghez illően vacsorával várlak ott.

– Holnap este – ígéri. Majd apámhoz és anyámhoz fordulva megköszöni a vendégszeretetüket, biccent a meghajlásukra, és távozik.

– Őfelsége elhalmoz a figyelmével – jegyzi meg apám. – Ne hagyd, hogy elcsavarja a fejedet.

– Erzsébet a legszebb nő Angliában – feleli mézesmázosan anyám. – És a király szereti a csinos arcokat; de a leányunk tudja a kötelességét.

Azután újból várnom kell. Egész este, amíg kártyázom a fiaimmal, és meghallgatom, ahogy elmondják az imáikat és lefekvéshez készülődnek. Egész éjjel, mikor is, bár kimerült vagyok és gyönyörűségesen fáj mindenem, nem jön álom a szememre. Másnap egész nap, amikor úgy sétálgatok és beszélgetek, mintha álomban várnám az estét egészen addig a pillanatig, amikor fejét lehúzva belép a kicsiny szobába, a karjába zár, és így szól: – Feleségem, gyerünk az ágyba.

Három éjszaka telik el a gyönyör ködében, amíg az utolsó reggelen azt nem mondja: – Mennem kell, szerelmem, majd akkor találkozunk újra, amikor ennek vége lesz. – Mintha valaki jeges vizet zúdítana az arcomba, elakad a lélegzetem, úgy kérdezem: – Háborúzni mégy?

– Fel kell sorakoztatnom a seregemet. A kémeim azt állítják, hogy Henriknek megparancsolta a felesége, hogy menjen elé és a katonái elé a keleti partra. Azonnal indulok és harcra bírom Henriket, azután pedig továbbvonulok, hogy azon nyomban találkozzam Margittal, amint partra száll.

Az ingébe kapaszkodom, miközben magára húzza. – Ugye nem indulsz máris?

– Még ma – tol el magától gyengéden, és folytatja az öltözködést.

– De én nem bírom ki nélküled.

– Tudom, hogy nem. Mégis ki fogod bírni. És most figyelj.

Ez a férfi nem ugyanaz, mint három éjszakás mézeshetünk megigézett ifjú szerelmese. Én még semmire nem gondolok, csak a gyönyörünkre; ő viszont már tervez. Ez egy királyságát védelmező uralkodó. Várom, hogy halljam a parancsát: – Ha győzök, márpedig győzni fogok, akkor visszajövök érted, és amint lehet, bejelentjük a házasságunkat. Sokan lesznek, akik nem fognak ennek örülni, de a frigy megköttetett, így nem tehetnek egyebet, mint hogy elfogadják.

Bólintok. Tudom, hogy nagyszerű tanácsadója, Lord Warwick egy francia hercegnővel tervezett számára házasságot, és Lord Warwick már hozzászokott, hogy parancsolgasson ifjú férjemnek.

– Ha a szerencse mégsem nekem kedvezne, és meghalok, akkor senkinek se szólj erről a házasságról és ezekről a napokról. – Felemeli a kezét, hogy elhallgattassa a tiltakozásomat. – Egy szót sem. Semmit sem nyersz azzal, ha egy olyan halott imposztor özvegye vagy, akinek a fejét York kapujára fogják kitűzni. Az a vesztedet jelentené. Az emberek úgy tudják, hogy te egy olyan család leánya vagy, amely hű a Lancaster-házhoz. Meg kell tartanod ennek látszatát. Remélem, megemlékezel majd rólam az imáidban. Ennek azonban titokban kell maradnia: csak te, én és Isten tudhatunk róla. Ketten egészen biztosan hallgatni fogunk: az egyik Isten, a másik pedig halott.

– Anyám tudja…

– Anyád azt is tudja, hogy a te biztonságodat az szolgálja legjobban, ha elhallgattatja az apródját és az udvarhölgyét. Már felkészült erre, és megérti, már oda is adtam neki a pénzt.

Visszanyelem a zokogást. – Legyen, ahogyan akarod.

– És szeretném, ha újra férjhez mennél. Válassz magadnak egy jó embert, olyat, aki szeretni fog és gondját viseli a fiúknak, és légy boldog. Szeretném, ha boldog lennél.

Némán és meggyötörten hajtok fejet.

– Ha viszont kiderül, hogy áldott állapotban vagy, akkor el kell hagynod Angliát – parancsolja. – Szólj azonnal anyádnak. Beszéltem vele, tudja, mi a teendő. Burgundia hercege uralkodik egész Flandrián, és az anyáddal való rokonság okán meg az én kedvemért ad neked egy saját házat. Ha leányod születik, kivárhatod az idődet, aztán majd kérj kegyelmet Henriktől, és gyere vissza Angliába. Ha egy évre mész el, már elragadóan hírhedt leszel ahhoz, hogy a férfiak  megőrüljenek érted. Egy halott trónkövetelő gyönyörű özvegyeként térsz vissza. Élvezd a kedvemért, erre kérlek.

– Ám ha fiad születik, az már egészen más. A fiam a trón örököse lesz. Ő lesz a York örökös. Ügyelned kell a biztonságára. Lehet, hogy rejtegetned kell, amíg annyi idős nem lesz, hogy követelhesse a jogait. Élhet álnév alatt; élhet szegény emberekkel. Ne hagyd, hogy a büszkeséged megtévesszen. Rejtsd el valami biztos helyen, amíg nem lesz elég idős és erős ahhoz, hogy követelje az örökségét. Richárd és György, a fivéreim lesznek a nagybátyjai és gyámjai. Rájuk bízhatod a fiam védelmét. Lehetséges, hogy Henrik és a fia korán meghalnak, és akkor a te fiad válik Anglia trónjának egyetlen örökösévé. Azzal a Lancaster nőszeméllyel, Beaufort Margittal nem számolok. Az én fiamnak kell a trónra kerülnie. Az az óhajom, hogy övé legyen a trón, ha meg tudja nyerni magának, vagy ha Richárd és György meg tudják nyerni neki. Megértetted? El kell rejtened a fiamat Flandriában, és neked kell helyettem is vigyáznod rá. Ő lehet a következő York király.

– Igen – felelem. Megértem, hogy az iránta érzett bánatom és félelmem nem magánügy többé. Ha ezeknek a hosszú, szerelmeskedéssel eltöltött éjszakáknak a gyümölcse egy gyermek lesz, akkor ő már nem egyszerűen szerelemgyerek, hanem trónörökös, trónkövetelő, a York- és a Lancaster-házak között fennálló hosszú és halálos rivalizálás újabb szereplője.

– Nem könnyű ez neked – mondja sápadt arcom láttán. – Az a szándékom, hogy ez ne következzen be. De ne feledd, Flandria a te menedéked, ha meg kell óvnod a fiamat. Anyádnál van pénz, és tudja, hogy hová kell menned.

– Nem fogom elfelejteni – mondom. – Gyere vissza hozzám.

Elneveti magát. Nem erőltetett; ez egy boldog, a szerencséjében és a képességeiben bízó férfi nevetése. – Visszajövök – ígéri. – Bízz bennem. Olyan férfihoz mentél feleségül, aki ágyban fog meghalni, lehetőleg az után, hogy Anglia leggyönyörűbb asszonyával szerelmeskedett.

Kinyújtja a karját, én teszek egy lépést feléje, és máris érzem ölelése melegét. – Gondoskodj róla, hogy így legyen – mondom. – Én pedig majd arról gondoskodom, hogy a te szemedben mindig én legyek a legszebb asszony.

Megcsókol, ám csak futólag, mintha a gondolatai már máshol járnának, majd kibontakozik a szorításomból. Már jóval azelőtt elvált tőlem, mint amikor végül elindul, lehúzza a fejét, hogy kiférjen az ajtón, és észreveszem, hogy az apródja már odahozta az indulásra kész lovát.

Kifutok, hogy integessek neki, de akkor már fent is ül a nyeregben. Lova egy helyben táncol; jókora sárga hátas, erős és hatalmas. Lehorgasztja a fejét, majd ágaskodni próbál, dacol Eduárd szoros gyeplőjével. Anglia királya felágaskodik a napba remek harci ménjén, és egy pillanatra én is elhiszem, hogy legyőzhetetlen. – Isten áldjon, sok szerencsét! – kiáltom, ő pedig tiszteleg nekem, majd megfordítja a lovát, és Anglia jogos királya ellovagol, hogy megvívjon Anglia másik jogos királyával, nem másért, mint magáért a trónért.

Addig állok ott búcsúra emelt kézzel, amíg már nem látom az előtte lobogó, fehér York rózsával díszített zászlót, már nem hallom lova patájának dobogását, amíg egészen el nem hagy engem; és akkor, legnagyobb rémületemre a fivérem, Anthony, lép elő egy fa árnyékából, aki mindent látott, és aki ki tudja, mióta figyel minket. Odajön hozzám.

– Te szajha – mondja.

Rábámulok, mintha nem tudnám, hogy mit jelent a szó. – Mit mondtál?

– Te szajha. Szégyent hoztál a házunkra, a nevedre és szegény halott férjed nevére, aki épp ezzel a trónbitorlóval szemben vívott csatában esett el. Isten bocsásson meg neked, Erzsébet! Most rögtön elmondom apámnak, aki majd bedug egy zárdába, ha ugyan előbb meg nem fojt.

– Ne! – Utánafutok és megragadom a karját, de leráz magáról.

– Ne érj hozzám, te ribanc! Azt hiszed, rám teheted a kezed, amivel őt fogdostad?

– Anthony, ez nem az, aminek hiszed!

– Netán megcsalt a szemem? – fröcsögi dühösen. – Valami bűvölet lenne? Tán te vagy Meluzina? Az erdőben fürdőző gyönyörű nimfa, és az, aki az imént távozott, a szolgálatodra felesküdött lovag? Netán ez most már Camelot? És ez egy becsületes szerelem? Költészet, és nem a bűzös csatorna?

– Igenis becsületes! – mondom, mert már kénytelen vagyok válaszolni..

– Nem ismered a szó jelentését. Ribanc vagy, és amikor legközelebb erre lovagolnak, majd továbbad Sir William Hastingsnek, amiként minden más cafkájával is ezt tette.

– Szeret engem!

– Ugyanezt mondja mindenkinek.

– De ez most igaz. Visszajön hozzám…

– Ahogy mindig megígéri.

Dühösen feléje lendítem a bal kezem, ő viszont, számítva a pofonra, félrekapja a fejét. Azután meglátja az ujjamon megcsillanó aranyat, és csaknem elneveti magát. – Ezt adta neked? Egy gyűrűt? Meg kellene hatódnom egy szerelmi zálogtól?

– Ez nem szerelmi zálog, hanem jegygyűrű. Az a fajta gyűrű, amit a házastársak viselnek.. Mert frigyre léptünk. – Diadalmasan teszem meg bejelentésemet, de nyomban csalódottá is válok.

– Édes istenem, a bolondját járatta veled – mondja elgyötörten. A karjába vesz, és fejemet a melléhez szorítja. – Szegény nővérkém, szegény bolondom!

Kiszabadítom magam. – Eressz el, én nem vagyok senki bolondja. Miket beszélsz összevissza?

Szomorúan néz rám, majd keserű mosolyra görbül a szája. – Hadd találgassak: ez a titkos menyegző egy magánkápolnában zajlott, ugye? És nem vett rajta részt egyetlen barátja vagy udvaronca sem? Nem szólt róla Lord Warwicknak? Titokban kell tartani? Le kell tagadnod, ha megkérdeznek?

– Igen, de…

– Te nem vagy férjnél, Erzsébet. Téged rászedtek. Látszatszertartás volt, amelynek nincs súlya sem Isten színe, sem az emberek előtt. Bolonddá tett egy tetszetős, ám értéktelen gyűrűvel és egy látszatpappal, hogy az ágyába vihessen.

– Nem.

– Ez az ember azt reméli, hogy Anglia királya lesz. Neki egy hercegnőt kell nőül vennie, nem holmi koldusszegény özvegyet az ellensége táborából, aki kiállt az útra, hogy visszakönyörögje tőle a hozományát. Ha egyáltalán angol nő mellett dönt, akkor a Lancaster-udvar egyik előkelő hölgyét választja, valószínűleg Warwick leányát, Isabelt. Nem vesz feleségül egy olyan lányt, akinek az apja ellene harcolt. Sokkal valószínűbb, hogy egy előkelő európai hercegnőt vezet oltár elé, egy spanyol infánsnőt vagy egy francia trónörökösnőt. Úgy kell nősülnie, hogy azzal megszilárdítsa a trónját, hogy szövetségeseket szerezzen. Nem szerelemből vesz el egy csinos arcot. Abba Lord Warwick sosem egyezne bele. És ő nem olyan bolond, hogy a tulajdon érdekei ellen cselekedjen.

– Nem kell azt tennie, amit Lord Warwick akar! Ő a király, és nem más

Ő Warwick bábja – jelenti ki öcsém könyörtelenül. – Lord Warwick úgy határozott, hogy támogatja, éppúgy, ahogy Warwick apja támogatta Eduárd apját. Warwick támogatása nélkül sem a szeretőd, sem az apja nem jutott volna semmire a trónkövetelésével. Warwick a Királycsináló, és ő tette a szeretődet Anglia királyává. Biztos lehetsz benne, hogy a királyné is az ő műve lesz. Ő fogja kiválasztani, kit kell elvennie, Eduárd pedig azt a nőt fogja feleségül venni.

Döbbenten hallgatok. – De hát nem ezt tette. Nem is teheti már. Eduárd engem vett feleségül.

– Az csak játék volt, színlelés, maskarádé, semmi egyéb.

– Nem igaz. Tanúk is voltak.

– Kik?

– Például az anyám – mondom végül.

– Anyánk?

– Ő és az udvarhölgye, Catherine voltak a tanúk.

– Apánk tud róla? Ott volt?

Megrázom a fejem.

– Na, ugye – mondja. – Ki az a te sok tanúd?

– Anyám, Catherine, a pap és az énekesfiú – sorolom.

– Milyen pap?

– Őt nem ismerem. A király rendelte ide.

Vállat von. – Ha ugyan pap volt egyáltalán. Valószínűbb, hogy valami bolond vagy komédiás, aki szívességből papnak tettette magát. Még ha felszentelt is, a király bármikor letagadhatja ezt a házasságot, három asszony meg egy fiú szava áll majd Anglia királyának szavával szemben. Könnyűszerrel börtönbe vettethet mindhármótokat és ott tarthat úgy egy évig, amíg elveszi azt a hercegnőt, akit kiválasztott. A bolondját járatta veled is, meg anyánkkal is.

– Esküszöm neked, hogy szeret engem.

– Meglehet – adja meg magát. – Mint ahogy talán szereti az összes nőt, akikkel együtt hált, és azok százával vannak. De aztán mi lesz, amikor vége a csatának és hazalovagol, és megpillant egy másik csinos lányt az út szélén? Egy hét alatt megfeledkezik majd rólad. Megdörzsölöm az arcomat, és érzem, hogy könnyektől nedves. – Elmondom anyámnak, hogy miket mondtál – vetem oda erőtlenül. Gyermekkorunkból való fenyegetés ez; de már akkor sem ijesztette meg.

– Menjünk oda hozzá mindketten. Nem lesz túl boldog, amikor ráébred, hogy csalárdsággal vették rá, hogy taszítsa a leányát a gyalázatba.

Csendben ballagunk keresztül az erdőn, majd át a gyaloghídon. Ahogy elhaladunk a nagy kőrisfa mellett, rápillantok a törzsére. A ráhurkolt fonal eltűnt; semmi sem bizonyítja, hogy valamikor ott lett volna a bűbáj. A folyó tükre, ahol annak idején kihúztam a gyűrűmet az áradatból, már összezárult. Semmi sem bizonyítja, hogy a bűbáj elérte volna célját. Semmi sem bizonyítja, hogy egyáltalán létezett. Csak egy kis koronát formázó gyűrű van az ujjamon, amely lehet, hogy semmit sem jelent.

Anyám a kastély melletti gyógyfüves kertben tesz-vesz, ám amikor meglátja, hogy öcsém és én konok csöndben, egy lépés távolságra egymástól, szótlanul közelítünk, felegyenesedik, kosarában a gyógynövényekkel, és megvárja, amíg közelebb érünk, miközben felkészül a gondra, amit majd elé tárunk.

– Fiam – üdvözli öcsémet. Anthony letérdel az áldásáért, anyám pedig ráteszi kezét fia szőke fejére és lemosolyog rá. Fivérem feláll, majd kezébe veszi anyja kezét.

– Azt hiszem, a király hazudott neked és a nővéremnek – mondja ki kereken. – A házassági szertartás olyannyira titkos volt, hogy nincs mérvadó személy, aki bizonyíthatná az érvényességét. Úgy hiszem, azért csinálta végig az álszertartást, hogy vele hálhasson, és le fogja tagadni, hogy összeadták őket.

– Ó, úgy hiszed? – kérdezi anyám nyugodtan.

– Igen – feleli fivérem. – És nem ez lesz az első eset, amikor színlelt házasságot köt egy hölggyel, hogy az ágyába vihesse. Már korábban is eljátszotta ezt a játékot, a nő pedig ott maradt egy fattyúval, ám jegygyűrű nélkül.

Anyám fennkölten vállat von. – Hogy mit tett a múltban, az az ő dolga – szögezi le. – De láttam őt frigyre lépni és a nászt elhálni, és lefogadom, hogy visszajön, és férjként jogot fog formálni a nővéredre.

– Soha – jelenti ki Anthony. – És ez a nővéremet romlásba fogja dönteni. Ha teherben maradt, végleg gyalázat lesz a sorsa.

Anyám rámosolyog mogorva arcú fiára. – Ha igazad lenne, és meg akarná tagadni ezt a házasságot, a nővéred kilátásai csakugyan silányak lennének – hagyja rá.

Elfordítom tőlük a fejem. Nincs egy perce, hogy a szerelmem elmondta, hogyan őrködjem a fia védelmében. Most ugyanezt a gyermeket a romlásomként írják le.

– Megnézem a fiaimat – szólok oda hidegen mindkettőjüknek. – Nem hallgatom ezt tovább, és nem is beszélek róla. Hű vagyok hozzá és ő is hű lesz hozzám, ti pedig sajnálni fogjátok, hogy kételkedtetek bennünk.

– Bolond vagy – mondja öcsém érzéketlenül. – Leginkább ezt sajnálom. – Anyámhoz meg így szól: – Nagyszerű játékot játszottál vele, pazar hazárdjáték volt; de egy közismert hazudozó szavára tetted fel az életét és a boldogságát.

– Talán – mondja anyám szenvtelenül. – Te pedig bölcs ember vagy, fiam, filozófus. De bizonyos dolgokat még most is jobban tudok nálad.

Peckesen ellépdelek. Egyikük sem hív vissza.

Várnom kell, mint ahogy az egész királyságnak újból várnia kell, hogy megtudja, kit üdvözöljön királyként, ki fog parancsolni neki. Anthony öcsém elküld egy embert északra, hogy híreket hozzon, majd valamennyien várjuk a visszatértét, hogy jelentse, vajon elkezdődött-e már az ütközet, és hogy kitartott-e Eduárd király szerencséje. Anthony szolgája végül májusban tér haza, és elmondja, hogy messze északon járt, Hexham közelében, ahol találkozott egy emberrel, aki mindent elmondott. Súlyos ütközet, véres csata volt. Az ajtónyílásban téblábolok; a kimenetelre vagyok kíváncsi, nem a részletekre. Már nem kell látnom egy csatát ahhoz, hogy el tudjam képzelni; olyan országgá váltunk, amely hozzászokott a harcról szóló elbeszélésekhez. Mindenki hallott már a hadállásaikban felsorakoztatott seregekről, vagy látta a rohamot, a visszavonulást és az elcsigázott szünetet, amely alatt átrendezték a soraikat. Vagy pedig mindenki ismer már valakit, aki járt olyan városban, amelyen úgy vonultak át a győztes katonák, hogy közben tivornyáztak, raboltak és védtelen nőket erőszakoltak meg; mindenkinek vannak történetei a templomokba védelemért sikoltozva szaladó asszonyokról. Mindenki tudja, hogy ezek a csaták darabokra szakították az országunkat, romba döntötték a jólétünket, kikezdték a szomszédok közti baráti viszonyt, az idegenekkel szembeni bizalmunkat, a testvérek közti szeretetet, útjaink biztonságát, a királyunk iránti ragaszkodásunkat; és mégis, szemlátomást nincs semmi, ami megállíthatná a csaták sorát. Egyre csak hajszoljuk a végső győzelmet és várjuk a diadalmaskodó királyt, aki majd elhozza a békét; ám a győzelem sosem jön el, ahogy a béke sem, és a királyság sosem lel nyugalomra.

Anthony hírnöke végre a lényeghez ér. Eduárd király serege győzött, méghozzá fölényesen. A Lancaster hadakat tönkreverték, és Henrik király, a szegény, elveszetten vándorló Henrik király, aki még a westminterbeli palotájában sem igazán tudta, hogy hol van, elszökött a northumberlandi mocsárvidékre, a fejére vérdíjat tűztek ki, mintha törvényenkívüli lenne, kísérők nélkül, barátok nélkül, még a híveit is nélkülözve, mintha csak egy határvidéki lázadó lenne, vadon, akár egy havasi csóka.

A feleségét, Anjou Margit királynét, anyám hajdan legkedvesebb barátnőjét Skóciába menekítették a herceggel, a trónörökösükkel együtt. Legyőzték, és a férje fölött is győzelmet arattak. De mindenki tudja, hogy nem nyugszik bele a vereségébe, összeesküvést fog szőni és mesterkedni fog a fia érdekében, éppúgy, ahogyan Eduárd tanácsolta nekem, hogy miként kell összeesküvést szőnöm és mesterkednem a mi fiunk érdekében. Margit nem hagyja abba, amíg vissza nem térhet Angliába, és a csata újra nem kezdődik. Addig nem hagyja abba, amíg meg nem hal a férje és a fia, és senkije sem marad, akit a trónra ültethetne. Ezt jelenti ebben az országban manapság Anglia királynéjának lenni. Ez a sorsa közel tíz éve, mióta a férje alkalmatlanná vált az uralkodásra, és országa olyan lett, akár egy rémült nyúl, amelyet egy falka vadászeb elé vetnek ki a mezőre, az pedig ide-oda szökdel előttük. Ami még rosszabb: tudom, hogy ugyanez vár rám is, ha Eduárd hazajön hozzám, és engem nevez meg új királynénak, és születik egy trónörökös fiunk. A fiatalember, akit szeretek, vélhetően egy bizonytalan királyság uralkodója lesz, nekem pedig jogosult királynénak kell lennem.

Aztán megjön. Üzenetet küld nekem, hogy megnyerte a csatát és megakadályozta, hogy megostromolják Bamburgh várát, és benéz majd, amikor a serege dél felé vonul. Vacsorára jön, írja apámnak, nekem pedig egy bizalmas levélkében firkantja le, hogy itt marad éjszakára.

Megmutatom anyámnak a levélkét. – Közölheted Anthonyval, hogy a férjem hű hozzám – mondom.

– Semmit sem közlök Anthonyval – feleli nem túl segítőkészen.

Apámat mindenesetre sikerül megörvendeztetnie a győztes látogatásának szándékával. – Jól tettük, hogy odaadtuk neki az embereinket – mondja anyámnak. – Áldjon meg érte az Isten, kedvesem. Ő a győztes király, és te ismét a győztes oldalra irányítottál bennünket.

Anyám rámosolyog. – Lehetett volna fordítva is, mint mindig – feleli. – De Erzsébet az, aki elcsavarta a fejét. Őt jön meglátogatni.

– Van még valamennyi marhahúsunk, amit kellő ideig érleltek? – tudakolja apám. – Én Johnnal meg a fiúkkal kimegyek solymászni, és hozok neked egy kis vadhúst.

– Jó vacsorát fog kapni – nyugtatja meg anyám. Azt azonban nem árulja el apámnak, hogy nagyobb oka is van az ünneplésre: mégpedig az, hogy Anglia királya feleségül vett. Hallgat, én pedig eltűnődöm, vajon ő is úgy véli-e, hogy a király kétszínű játékot játszik velem.

Nem látszik annak jele, hogy mit gondol anyám, se így, se úgy, amikor végül mély pukedlivel üdvözli. Nem mutatja bizalmasság jelét, amiként egy asszony tehetné a vejével. De nem kezeli hidegen sem, amiként bizonyára tenné, ha úgy vélné, hogy mindkettőnkből bolondot csinált. Ellenkezőleg, győztes királyként üdvözli, a király pedig őt előkelő hölgyként, hajdani hercegnőként, és velem mindketten a ház kedvenc leányaként bánnak.

A vacsora annyira sikeres, amennyire kell, tekintetbe véve, hogy apám csupa hencegés és tele van izgalommal, anyám elegáns, mint mindig, húgaim a szokásos döbbent csodálat állapotában leledzenek, fivéreim pedig dühösen hallgatnak. A király búcsút vesz a szüleimtől és végiglovagol az úton, mintha visszaindulna Northamptonba, én pedig magamra kapom a köpenyemet és végigfutok az ösvényen a folyóparton álló vadászlakhoz.

Előttem ér oda, nagy harci ménje a lóállásban, apródja a csűrben, majd egy szó nélkül a karjába vesz. Én sem szólok. Nem vagyok olyan bolond, hogy egy férfit gyanúsítgatásokkal és panaszokkal fogadjak, amellett pedig, amikor hozzám ér, már csak az érintését akarom, amikor megcsókol, már csak a csókjaira vágyom, és csak a világ legédesebb szavait akarom hallani, amikor így szól: – Ágyba, asszony.

Reggel megfésülöm a hajam a kis ezüsttükör előtt, majd feltűzöm. Mögöttem áll, engem néz, néha megfog egy-egy aranyló fürtöt, és az ujjára csavarva figyeli, hogyan csillog rajta a fény. – Így nem segítesz – mondom mosolyogva.

– Nem is segíteni akarok, hanem hátráltatni. Imádom a hajadat, szeretem leeresztve látni.

– És mikor jelentjük be a házasságunkat, uram? – kérdem, és a tükörben figyelem az arcát.

– Még nem – feleli gyorsan, túlságosan is gyorsan; már előkészítette ezt a választ. – Warwick uram szilárdan eltökélte, hogy garantálva a békét Franciaországgal, összeházasít Savoyai Bona hercegnővel. Némi időbe telik, mire megértetem vele, hogy ez lehetetlen. Hozzá kell szoknia a gondolathoz.

– Néhány nap? – találgatok.

– Mondjuk, inkább hét – felel kitérően. – Csalódott lesz, isten tudja, mivel környékezték   már meg, hogy tető alá hozza ezt a házasságot.

– Hűtlen lett hozzád? Megvesztegethető?

– Nem. Ő aztán nem. Elfogadja a franciák pénzét, de nem azért, hogy eláruljon: olyanok vagyunk, mintha egyek lennénk. Gyerekkorom óta ismerjük egymást. Ő tanított bajvívásra, tőle kaptam az első kardomat. Az apja olyan volt nekem, mintha az én apám is lenne. Csakugyan, olyan ő nekem, mint egy idősebb fivér. Nem harcoltam volna a trónért való jogomért, ha nem állt volna mellettem. Az ő apja ültette fel apámat a trónra és tette az angol király örökösévé, és amikor rákerült a sor, Richard Neville engem támogatott. Ő az én nagyszerű tanítóm, az én nagyszerű barátom. Ő tanított meg szinte mindenre, amit a harcról és egy királyság igazgatásáról tudok. Időt kell szánnom rá, hogy beszéljek neki rólunk, és elmagyarázzam, hogy mennyire nem tudtam ellenállni neked. Tartozom neki ezzel.

– Ennyire fontos neked?

– A legjelentősebb ember az életemben.

– De meg fogod mondani neki, hogy elviszel az udvarba – mondom, s igyekszem, hogy a hangom könnyed és közömbös maradjon. – És bemutatsz majd az udvarban mint a feleségedet.

– Amikor alkalmas lesz erre az idő.

– Elmondhatom legalább apámnak, hogy legalább nyíltan találkozhassunk mint férj és feleség?

Elneveti magát. – Akár ha a városi kikiáltónak mondanád el. Nem, szerelmem, egy darabig még meg kell őrizned a titkunkat.

Nem szólok, csak fogom a magas fejdíszt a leomló fátyollal, és feltűzöm. A súlyától megfájdul a fejem.

– Megbízol bennem, ugye, Erzsébet? – kérdezi behízelgőn.

– Igen – hazudom. – Teljes mértékben.

Anthony mellettem áll, amikor a király ellovagol, kezét üdvözlésre emeli, arcán hamis mosoly játszik. – Nem mégy vele? – kérdi gúnyosan. – Nem mégy Londonba új ruhákat venni? Nem mutat be az udvarnak? Nem királynéként mégy a hálaadó misére?

– Még meg kell mondania Lord Warwicknak – védekezem. – Meg kell neki magyaráznia a helyzetet.

– Hacsak nem Lord Warwick lesz az, aki neki fogja megmagyarázni – torkol le nyersen az öcsém. – Ő fogja elmagyarázni neki, hogy egyetlen angol király sem engedheti meg magának, hogy közrendű nőt vegyen el, egyetlen angol király sem vehet el olyan nőt, aki nem bizonyítottan szűz. Egyetlen angol király sem vehet el olyan angol nőt, akinek se családja, se vagyona. A te drágalátos királyod pedig elmondja, hogy ennek a menyegzőnek sem valamely lord, sem valamely udvari tisztségviselő nem volt a tanúja, s hogy újdonsült felesége még a családjának sem beszélt róla, hogy a gyűrűjét a zsebében hordja; és mindketten egyetértenek majd abban, hogy ezt az esküvőt úgy lehet tekinteni, mintha meg sem történt volna. Ahogyan eddig is tette és fogja tenni legközelebb is, amíg csak léteznek ostoba nők a királyságban. Vagyis örökké.

Feléje fordulok, és az arcomon ülő fájdalom láttán abbahagyja a gúnyolódást. – Ó, Erzsébet, ne nézz így rám.

– Nem érdekel, ha nem ismer el, te bolond! – fakadok ki. – Nem arról van szó, hogy királyné akarnék lenni; még csak arról sem, hogy tiszteletet érdemlő szerelmet akarnék. Megőrülök érte, őrülten szerelmes vagyok belé. Akkor is elmennék hozzá, ha mezítláb kellene gyalogolnom. Mondhatod, hogy egy vagyok a sok közül. Nem érdekel! Nem érdekel már a nevem és a büszkeségem sem, ha még egyszer az övé lehetek. Csupán ennyit akarok, szeretni őt; csupán azt akarom biztosan tudni, hogy újra láthatom és hogy szeret.

Anthony a karjába zár, és megpaskolja a hátamat. – Hát persze hogy szeret – mondja. – Melyik férfi ne szeretne téged? Ha pedig nem szeret, akkor kötözni való bolond.

– Szeretem – mondom szerencsétlenül. – Akkor is szeretném, ha egy senki volna.

– Nem, akkor nem szeretnéd – feleli gyengéden. – Te mindenestől anyád leánya vagy; nem akármiért csörgedezik az ereidben egy nimfa vére. Arra születtél, hogy királyné legyél, és talán minden jól végződik majd. Lehet, hogy szeret és hű marad hozzád.

Hátrahajtom a fejem, hogy megvizsgálhassam az arcát. – De te ezt nem hiszed el.

– Nem – feleli őszintén. – Az igazat megvallva, szerintem most láttad utoljára.