„Mi köti össze Baruch Spinoza 17. századi zsidó filozófust a náci párt ideológusával, Alfred Rosenberggel, akinek az »uralkodó fajról« alkotott elmélete a hitleri »végső megoldáshoz« vezetett? Ezt a kérdést taglalja briliánsan A Spinoza-probléma.”

San Jose Mercury News

„Irvin D. Yalom jelenleg a világ lélektani szépirodalmának egyik legjelentősebb szerzője. Nem hittem, hogy képes felülmúlni az Amikor Nietzsche sírt vagy A Schopenhauer-terápia bravúrját, de sikerült neki. A Spinoza-probléma remekmű.”

Martin E. P. Seligman,
a Flourish – Élj boldogan! szerzője

„Yalom csodálatosan teremti újra a 17. századi Amszterdam légkörét, és hihetetlen éleslátással ábrázolja Rosenberg lelkiállapotát, a nácik hatalomra jutását. Aki kedveli az eleven, élettel teli alakokkal benépesített, történelmi regényeket, okvetlenül olvassa el A Spinoza-problémát.”

Readings

„Szenzációs bölcseleti elbeszélés.”

L’Humanité

„Jó néhány éve nem olvastam ennél izgalmasabb regényt. Irvin D. Yalom feszes cselekményű, nagyon tanulságos könyvet írt. Lelkesen ajánlom.”

Sir Anthony Hopkins

A szerzőtől a Park Könyvkiadónál megjelent:

A csoportpszichoterápia elmélete és gyakorlata (Molyn Leszczcsel)

A magyar macska átka

Amikor Nietzsche sírt

A Schopenhauer-terápia

A terápia ajándéka

Egzisztenciális pszichoterápia

Halálról és életről (Marilyn Yalommal)

Minden mulandó

Minden nappal közelebb (Ginny Elkinnel)

Szemben a nappal

Szerelemhóhér és más pszichoterápiás történetek

Szólok a rendőrnek (Robert L. Brenttel)

Terápiás hazugságok

Úton önmagamhoz

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Irvin D. Yalom: The Spinoza Problem. A Novel

Basic Books, a member of the Perseus Books Group, New York, 2012

Fordította Komáromy Rudolf

A kötetben szereplő bibliai idézetekhez az alábbi forrásokat használtuk fel:

A Szent István Társulat Szentírás-Bizottságának fordítása, Szent István Társulat, 2010

A Tóra in IMIT Szentírás. Fordította Bernstein Béla. Izraelita Magyar Irodalmi Társulat, 1896

Mózes Öt Könyve és a Haftárák. Fordította dr. Hertz J. H. Akadémiai Kiadó, 1984

Harmadik kiadás utánnyomása

Copyright © 2012 by Irvin D. Yalom

First published by Basic Books

Translation rights are arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2016–2025

Hungarian translation © 2016 Komáromy Rudolf

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Korolovszky Anna

Marilynnek

Prológus

Spinoza régtől fogva érdekel; évek óta szerettem volna írni erről a 17. századi merész gondolkodóról, aki végtelenül magányosan – család és közösség nélkül – írta könyveit, amelyek valóban megváltoztatták a világot. Előre jelezte a szekularizációt, a liberális demokratikus politikai berendezkedésű állam születését, a természettudomány fölemelkedését, kikövezte az utat a felvilágosodáshoz. Talán saját tekintélyromboló hajlandóságom miatt izgatott mindig is az a tény, hogy huszonhárom évesen a zsidók kiközösítették, hátralévő életében pedig keresztény cenzúra korlátozta. A lelki rokonság különös érzését tovább erősítette bennem az is, hogy egyik első példaképem, Einstein szintén spinoziánus volt. Amikor Istenről beszélt, Einstein a természettel teljességgel azonos Istenről, Spinoza istenéről szólt, olyan istenről, aki minden szubsztanciát magában foglal, arról az istenről, aki „nem kockázik” a világmindenséggel, ezen pedig azt értette, hogy kivétel nélkül minden történés a természet törvényeinek szabályos rendjét követi.

Úgy hiszem továbbá, hogy Spinoza, akárcsak Nietzsche vagy Schopenhauer, akiknek életére és filozófiájára két előző regényemet alapoztam, számtalan olyan dologról írt, ami szakterületemen, a pszichiátriában és a pszichoterápiában nagy jelentőséggel bír – például arról, hogy az eszméket, gondolatokat és érzéseket korábbi élmények okozzák, hogy a szenvedélyek tanulmányozhatók szenvtelenül, hogy a megértés felülemelkedéshez vezet – ezért egy eszmékről szóló regénnyel óhajtottam tisztelegni munkássága előtt.

De hogyan írjak erről a férfiról, aki ennyire elmélkedő életet élt, amit kevés szembeötlő külső esemény jellemzett? Rendkívül magányosan töltötte napjait, személyisége írásaiban sem nyilvánult meg. Egyáltalán nem állt rendelkezésemre olyan anyag, ami rendes körülmények között elbeszélésre kínálkozik – se családi drámák, se szerelmi kapcsolatok, féltékenykedések, pikáns anekdoták, ellenségeskedések, összetűzések, de még kibékülések sem. Kiterjedt levelezést folytatott, de halála után munkatársai az instrukcióihoz híven szinte minden személyes megjegyzést eltávolítottak a leveleiből. Valóban nincs sok dráma az életében: a legtöbb tudós szelíd, békés léleknek tartja Spinozát, egyesek a keresztény szentekéhez, némelyek egyenesen Jézuséhoz hasonlítják az életét.

Elhatároztam tehát, hogy belső életéről írok regényt. Ezen a téren személyes szaktudásom talán segítséget nyújthat Spinoza történetének elbeszélésében. Elvégre ember volt, ennélfogva szükségszerűen ugyanazokkal az alapvető emberi konfliktusokkal küzdött, amelyekkel jómagam és sok páciensem, akikkel az évtizedek során dolgoztam. Minden bizonnyal erős érzelmi reakciót váltott ki belőle, hogy az amszterdami zsidó hitközség huszonhárom évesen kiátkozással sújtotta – visszavonhatatlanul elrendelték, hogy minden zsidó, még a saját családja is örökre kerülni köteles. Zsidók soha többé nem szólhattak hozzá, nem kereskedhettek vele, nem olvashatták a szavait, nem közelíthették meg három méternél jobban. És természetesen senki sem él képzelődés, álmok, szenvedélyek, szerelmi vágyak belső világa nélkül. Spinoza fő művének, az Etikának körülbelül egynegyedét szenteli a szenvedélyek okozta szolgaság legyőzésének. Pszichiáterként meggyőződésemmé vált, hogy ezt a részt nem írhatta volna meg, ha saját szenvedélyeivel nem vív tudatos küzdelmet.

Mégis évekre megtorpantam, mert nem leltem rá a történetre, amit egy regény igényel – mígnem öt esztendővel ezelőtt egy hollandiai látogatás mindent megváltoztatott. Előadást tartani mentem, és fizetségem részeként egy „Spinoza-napot” kértem, amit meg is kaptam. A holland Spinoza Társaság elnöke és egy Spinozával foglalkozó neves filozófus vállalták, hogy eltöltenek velem egy napot, és fölkeresünk minden fontos Spinoza-emlékhelyet – lakásait, sírját, valamint a fő attrakciót, a rijnsburgi Spinoza Múzeumot. Ott ért a hirtelen felismerés.

Az Amszterdamtól kocsival körülbelül háromnegyed órányira fekvő Rijnsburgben azzal a buzgó várakozással léptem át a Spinoza Múzeum küszöbét, hogy megkeresem a… mit is? Talán Spinoza szellemét. Talán egy történetet. Ám ahogy betettem a lábam a múzeumba, rögtön kiábrándultam. Nem hittem, hogy ez a kicsi, gyér gyűjtemény közelebb vihet Spinozához. Csupán a Spinoza saját könyvtárát képező százötvenkilenc kötet tűnt valamennyire személyes tételnek, úgyhogy azonnal ezekhez fordultam. Vendéglátóim szabad hozzáférést engedtek, így egyik 17. századi kötetet a másik után vettem a kezembe, szagolgattam és forgattam őket, izgalomba hozott, hogy olyan tárgyakhoz nyúlhatok, amelyeket valaha Spinoza keze illetett.

Egyik kísérőm azonban csakhamar kiábrándított.

– Dr. Yalom, Spinoza halála után a holmiját – az ágyát, a ruháit, a cipőit, a tollait és a könyveit – természetesen árverésre bocsátották, hogy a bevételből fedezzék a temetési költségeket. A könyvek el is keltek, szétszóródtak a nagyvilágban, de szerencsére a jegyző az elárverezésük előtt teljes listát készített róluk; több mint kétszáz évvel később egy zsidó filantróp újra összegyűjtötte a címek zömét, ugyanazokat a kiadásokat ugyanabból az évből és kiadási helyről. Így hát, noha Spinoza könyvtárának nevezzük, a gyűjtemény valójában csupán mása az eredetinek. Az ő ujjai soha nem érintették ezeket a könyveket.

Elfordultam a könyvtártól, Spinoza falra függesztett portréját bámultam, és rövidesen úgy éreztem, beleolvadok abba a hatalmas, tojásdad, bánatos-álmatag szempárba. Majdhogynem misztikus élmény volt – ami nálam ritkaság. Ám ezután kalauzom ismét megszólalt:

– Talán nem tudja, de ez a festmény valójában nem Spinozát ábrázolja. Csupán egy művész elképzelése, amit néhány sornyi leírás alapján alkotott. Ha készültek is Spinozáról rajzok az életében, egy sem maradt fenn.

Talán a rejtőzködő igazságról szólhatna a történet, gondoltam magamban.

Miközben a második kiállítóhelyiségben a lencsecsiszoló készüléket vizsgálgattam – a múzeumi tájékoztató felirat szerint szintén nem Spinoza sajátját, csupán egy ahhoz hasonló berendezést –, hallottam, hogy egyik kísérőm a könyvtárszobában a nácikat említi.

Visszaléptem a könyvtárba.

– Hogyhogy? A nácik jártak itt? Ebben a múzeumban?

– Igen. Néhány héttel a hollandiai villámháború után az ERR katonái idehajtottak nagy limuzinjaikkal, és mindent elhurcoltak: a könyveket, egy mellszobrot meg egy Spinoza-portrét… mindent. Beládázták az egészet, azután lepecsételték és kisajátították a múzeumépületet.

– ERR? Az minek a rövidítése?

– Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg. Rosenberg birodalmi vezető bevetési törzse, vagyis Alfred Rosenbergé, a náci antiszemita főideológusé. Ő irányította a fosztogatást a Harmadik Birodalom javára. Az ERR Rosenberg parancsára a háború alatt végigrabolta Európát, először csak a zsidó kultúrjavakat kobozták el, később minden értéket.

– Tehát ezeket a könyveket kétszer vitték el innen? – kérdeztem. – Úgy érti, hogy másodszor is meg kellett vásárolni a köteteket, újra össze kellett állítani a könyvtárat?

– Nem, mert csodák csodája, ezek a könyvek átvészelték a háborút, azután visszakerültek ide, csupán néhány kötet veszett el.

Na, itt a történet, gondoltam.

– Elképesztő! De egyáltalán minek bajlódott Rosenberg ezekkel a könyvekkel? Tudom, hogy némelyikük valamelyes értékkel bír, elvégre 17. századiak vagy még régebbiek, de miért nem masíroztak be egyszerűen az amszterdami Rijksmuseumba, és emeltek el egyetlen Rembrandtot, ami ötvenszer annyit ér, mint ez az egész gyűjtemény?

– Nem, nem ez a lényeg. A pénznek ehhez semmi köze. Az ERR titokzatos érdeklődést tanúsított Spinoza iránt. Rosenberg egyik tisztje, az a náci, aki a helyszínen a könyvtár kifosztását intézte, hivatalos jelentéséhez egy sokatmondó megjegyzést fűzött: „Értékes korai műveket tartalmaz, amelyek nagy fontosságúak a Spinoza-probléma felderítéséhez.” Az interneten megtekintheti a jelentést, szerepel a hivatalos nürnbergi iratok között.

Megdöbbentem.

– A Spinoza-probléma felderítéséhez? Nem értem. Vajon mire célozhatott ezzel? Miben állt a nácik Spinoza-problémája?

Akár egy pantomimes duó, kísérőim fölvonták a vállukat és széttárták a kezüket.

Nem hagytam ennyiben.

– Azt állítják, hogy a Spinoza-probléma miatt vették oltalmukba ezeket a könyveket, ahelyett hogy elégették volna őket, miként Európa-szerte oly sok más írást? – Bólintottak. – És hol tartották a könyvtárat a háború alatt?

– Nem tudni. A könyveknek öt évre nyomuk veszett, 1946-ban egy németországi sóbányában bukkantak rájuk.

– Egy sóbányában? Hihetetlen! – Fölvettem az egyik kötetet (az Iliász egy 16. századi példányát), és megsimogattam. – Szóval ennek a régi mesekönyvnek van saját története.

Kísérőim megmutatták a ház többi részét is. Szerencsém volt, jókor érkeztem – addig nem sok látogató tekinthette meg az épület másik felét, mivel évszázadokon át egy munkáscsalád lakta. A legutolsó családtag azonban nemrégiben elhunyt, a Spinoza Társaság pedig nyomban megvásárolta az ingatlanrészt, és éppen akkor kezdtek bele a renoválásba, hogy a múzeumhoz csatolják. Az építési törmelék között bóklásztam a szerény konyhában és nappaliban, azután a keskeny, meredek lépcsőn fölkapaszkodtam a kicsi, jellegtelen hálószobához. Tekintetemmel végigpásztáztam az egyszerű helyiséget, s már lefelé indultam, amikor a mennyezet sarkában vékony, ötvenszer ötvenes bevágáson akadt meg a szemem.

– Az micsoda?

Az idős gondnok följebb jött néhány lépcsőfokkal, és azt felelte, hogy csapóajtó, tenyérnyi padlástérbe vezet, ahol a háború egész tartama alatt két zsidó bujkált a nácik elől: egy idős asszony a leányával.

– Etettük őket, gondjukat viseltük.

A világégés közepette! A nácik a holland zsidók nyolcvan százalékát megölték. Fent, a Spinoza-ház padlásán valaki mégis egészen a háború végéig szeretettel gondoskodott két zsidó nőről, miközben a földszinten Rosenberg bevetési törzsének egy tisztje, aki úgy vélte, hogy a gyűjtemény könyvtára segítséget nyújthat a náciknak a „Spinoza-probléma” megoldásában, kifosztotta és lepecsételte a múzeumot, és kisajátította az épületet. Vajon miben állhatott a Spinoza-probléma? Eltűnődtem: talán a maga módján, személyes okokból Alfred Rosenberg, ez a bizonyos náci is Spinoza után kutatott. Egyetlen rejtéllyel léptem be a múzeumba, és kettővel távoztam.

Nem sokkal ezután hozzáfogtam az íráshoz.

Első fejezetAmszterdam, 1656. április

Ahogy az utolsó fénysugarak megcsillannak a Zwanenburgwal vizén, Amszterdam bezárkózik. A kelmefestők beszedik a csatorna kövezett szegélyéről a száradni kiteregetett fukszialila és karmazsinvörös textíliáikat. A kereskedők összegöngyölik ponyvatetőiket, becsukják szabadtéri standjaikat. A kimerülten hazafelé vánszorgó munkások megállnak a csatorna melletti heringesbódéknál egy-két pohárka jeneverre. Bekapnak néhány falatot, leöblítik a borókaillatú szesszel, majd folytatják útjukat. Amszterdam lassan mozog: még gyászol, most tápászkodik föl a pestisjárványból, amely csupán hónapokkal korábban végzett minden kilencedik lakosával.

A csatornától néhány méternyire, a Breestraat 4.-ben a csődbe ment és pillanatnyilag kissé becsípett Rembrandt van Rijn elvégzi Jákob megáldja József fiait című festményén a befejező ecsetvonásokat, a jobb alsó sarokba írja a nevét, földre dobja a palettáját, és megfordul, hogy leballagjon a szűk csigalépcsőn. A ház, amelynek az a sorsa, hogy három évszázad múlva múzeummá és emlékhellyé váljon, a mai napon szégyenének tanúja. Nyüzsögnek a licitálók, akik összes tulajdonának elárverezésére várakoznak. A művész mérgesen lökdösi félre a lépcsőn bámészkodókat, kilép a bejárati ajtón, beszívja a sós levegőt, és elbotorkál a sarki csapszék felé.

Hetven kilométerrel délre, Delftben egy másik festő pályája most ível föl. A huszonhárom esztendős Johannes Vermeer még egyszer szemügyre veszi új képét, A kerítőnőt. Tekintete jobbról balra siklik. Először a pompás sárga ujjast viselő örömlányra. Jó. Jó. A sárga úgy ragyog, akár a kisuvickolt napsugár. Aztán a prostituáltat körülvevő férfiak csoportjára. Kitűnő – bármelyikük könnyedén lesétálhatna a vászonról, hogy társalgásba elegyedjen. A festő közelebb hajol, hogy elkapja a piperkőcös kalapban csúfondárosan mosolygó fiatalember átható pillantását. Vermeer bólint miniatűr képmásának. Szerfölött elégedetten kanyarítja rafinált szignóját a jobb alsó sarokba.

Megint csak Amszterdamban, a Rembrandt otthonában zajló árverési előkészületektől mindössze két háztömbnyire, a Breestraat 57.-ben egy huszonhárom éves kereskedő (csak néhány nappal született Vermeer előtt, akit később csodál, de személyesen nem ismer) lassanként bezárja gyarmatáruboltját. Nem tűnik kalmárnak, túlságosan finom alkatú és jóképű ahhoz. Vonásai szabályosak, kreol bőre hibátlan, sötét szeme tágra nyílt, kifejező.

Utoljára pillant körbe: sok polc éppolyan üres, mint a zsebe. Bahiából érkező legfrissebb szállítmánya kalózok martalékává vált, most nincs se kávé, se cukor, se kakaó. A Spinoza család emberöltőkön át üzemeltette virágzó export-import nagykereskedését, de a Spinoza fivérek – Gabriel és Bento – ma már egy szerény bolt vezetésére szorítkoznak. Bento Spinoza beszívja a poros levegőt, és rezignáltan azonosítja a patkánypiszok bűzét, amely az asztalt borító füge, mazsola, kandírozott gyömbér, mandula meg csicseriborsó illatához, meg a spanyol bor fanyar gőzéhez vegyül. Kilép az utcára, megkezdi napi párviadalát a boltajtó rozsdás lakatjával.

– Kegyelmed Bento Spinoza? – hökkenti meg egy modoros portugálságú, ismeretlen hang.

Spinoza megfordul, és két idegen fiatalemberrel néz szembe. Elcsigázottak, láthatólag hosszú utat tettek meg. Az egyikük jól megtermett, lehorgasztja busa fejét, mintha másképp nem bírná el a súlyát. Öltözékét finom anyagból varrták, de elkoszolódott, összegyűrődött. Toprongyos parasztgúnyás társa hátrébb áll. Hosszú haja csapzott, álla masszív, orra erőteljes. Mereven tartja magát, csak sötét szeme cikázik riadt ebihalként ide-oda.

Spinoza kimérten biccent.

– Jacob Mendoza vagyok – mutatkozik be a magasabbik. – Azért kerestük föl, mert okvetlenül beszélni szeretnénk önnel. Ez itt az unokatestvérem, Franco Benitez, akit most hoztam ide Portugáliából. Az unokatestvérem – szorítja meg Franco vállát Jacob – válságba került.

– Értem – feleli Spinoza.

– Súlyos válságba.

– Igen. És miért fordulnak hozzám?

– Úgy hallottuk, ön segíthet. Alighanem egyedül ön.

– Segíteni?

– Franco elveszítette a hitét. Mindenben kételkedik. Minden vallási rítusban. Az imában. Még Isten jelenlétében is. Retteg. Nem tud aludni. Azt mondja, véget vet az életének.

– Ki vezette félre önöket azzal, hogy énhozzám jöjjenek? Hiszen csak kereskedő vagyok, egy kis boltot vezetek, amint láthatják, nem is valami fényesen. – Spinoza a poros ablakra mutat, amelyen áttetszenek a félig üres polcok. – Mortera rabbi a lelki vezetőnk. Forduljanak hozzá.

– Tegnap érkeztünk, és ma reggel pontosan ezt terveztük. A szállásadónk, egy távoli rokonunk azonban lebeszélt róla. Kijelentette, hogy Francónak segítségre van szüksége, nem bírára. Szerinte Mortera rabbi keményen bánik a kétkedőkkel, úgy véli, minden zsidó, aki Portugáliában keresztény hitre tért, még akkor is örök kárhozatra jut, ha a kikeresztelkedés és a halál közötti választásra kényszerítették. „Mortera rabbitól Franco csak még rosszabbul fogja érezni magát – mondta. – Eredjetek Bento Spinozához! Ő bölcs az efféle ügyekben.”

– Micsoda beszéd ez? Én egyszerű kereskedő vagyok…

– A rokonom azt állítja, ha ön nem kényszerült volna a bátyja és az édesapja halála miatt az üzletbe, kegyelmedből vált volna Amszterdam következő nagy tekintélyű rabbija.

– Mennem kell. Muszáj részt vennem egy gyűlésen.

– A zsinagógába készül, a sabbáti istentiszteletre? Igen? Mi is. Elviszem Francót, mert vissza kell térnie a hitéhez. Elkísérhetjük?

– Nem, én másfajta gyűlésre igyekszem.

– Másfajtára? – kérdezi Jacob, de azonnal visszakozik. – Bocsánat, nem rám tartozik. Találkozhatnánk holnap? Hajlandó sabbátkor segíteni nekünk? Nem tilos, hiszen ez micva: szükséget szenvedünk, az unokatestvérem veszélybe került.

– Különös. – Spinoza a fejét csóválja. – Még sosem hallottam ilyen kívánságot. Sajnálom, önöket megtévesztették. Nem segíthetek.

Franco, aki eddig szemét lesütve hallgatott, miközben Jacob beszélt, most fölemeli a tekintetét, és kiejti az első szavakat:

– Nem kérek sokat, csupán néhány szót váltanék önnel. Elutasítja zsidó hittestvérét? Kötelessége törődni a messzi földről érkezettel. Éppúgy menekülnöm kellett Portugáliából, ahogy az ön apjának és családjának, nehogy az inkvizíció kezére kerüljenek.

– De hát mit tudnék…

– Apámat alig egy esztendeje vetették máglyára. Hogy milyen bűnért? A házunk mögött földbe temetett tóralapok miatt. Atyai nagybátyámat, Jacob édesapját nem sokkal azután ölték meg. Hadd kérdezzek valamit. Tekintsük ezt a világot, amelyben a fiú apja égő húsának szagát érzi. Hol az az Isten, aki ilyen világot teremt? Miért tűri az ilyesmit? Fölrója nekem, hogy ezt kérdezem? – Franco hosszú másodpercekig farkasszemet néz Spinozával, azután folytatja. – Aki az „áldott” nevet viseli – amely portugálul Bento, héberül pedig Baruch –, az csak nem tagadja meg, hogy beszéljen velem?

Spinoza ünnepélyesen bólint.

– Beszélek önnel, Franco. Holnap délben?

– A zsinagógában? – kérdezi Franco.

– Nem, itt. A boltban fogom várni. Nyitva lesz.

– A bolt? Nyitva? – szól közbe Jacob. – Szombaton?

– A zsinagógában Gabriel, az öcsém képviseli a Spinoza családot.

– De a szent Tóra leszögezi – makacskodik Jacob, nem törődve a ruhaujját rángató Francóval –, hogy Isten azt óhajtja, szombaton ne dolgozzunk, az ünnepnapot töltsük hozzá való imádkozással és parancsolatok teljesítésével.

Spinoza odafordul, szelíd hangon beszél, mint egy tanár a kisdiákhoz:

– Mondja, Jacob, hisz abban, hogy Isten mindenható?

Jacob bólint.

– Abban, hogy Isten tökéletes, önmagában teljes?

Jacob ismét bólint.

– Akkor bizonyára egyetért azzal, hogy egy definíciószerűen tökéletes és teljes lénynek nincsenek szükségletei, elégtelenségei, nincsenek óhajai, semmi sem hiányzik neki. Nem így van?

Jacob gondolkodik, habozik, azután óvatosan bólint. Spinoza észreveszi, hogy Franco ajka lassan mosolyra nyílik.

– Akkor feltételezem – folytatja Spinoza –, hogy Isten nem óhajtja megszabni, hogyan dicsőítsük, sőt egyáltalán dicsőítsük-e. Engedje hát meg nekem, Jacob, hogy a magam módján szeressem Istent.

Franco szeme elkerekedik. Úgy fordul Jacobhoz, mintha azt mondaná: „Látod? Látod? Ezt az embert keresem.”

Második fejezet Észtország, Reval, 1910. május 3.

Hely: pad a Petri-Realschule középfolyosóján, Epstein igazgató úr irodája előtt

Idő: 16 óra

A tizenhét esztendős Alfred Rosenberg a padon fészkelődik, nem biztos benne, miért hívatták az igazgatói irodába. Alfred felsőteste szikár, szeme szürkéskék, teuton arca arányos; homlokába épp a kívánatos szögben kunkorodik egy gesztenyebarna hajtincs. Szeme körül nincsenek sötét karikák – azok majd később jönnek. Állát fölemeli. Talán dacos, de hol ökölbe szoruló, hol elernyedő keze balsejtelmet jelez.

Bárkihez hasonlít, és senkihez sem. Szinte már férfi, egy egész élet áll előtte. Nyolc év múlva áttelepül Revalból Münchenbe, ahol termékeny bolsevikellenes és antiszemita újságíró válik belőle. Kilenc év múlva a Német Munkáspárt gyűlésén meghallgatja egy újdonsült párttag, bizonyos Adolf Hitler első világháborús veterán gyújtó hatású beszédét, és nem sokkal Hitler után Alfred is belép a pártba. Húsz év múlva diadalittas mosollyal teszi le a tollát, amikor befejezi könyve, A 20. század mítosza utolsó oldalát. Jórészt ez a milliós példányszámú bestsellerré emelkedő mű szolgáltatja a náci párt világnézeti alapját, és nyújt igazolást az európai zsidóság elpusztításához. Harminc év múlva katonái a hollandiai Rijnsburgben berontanak egy kis múzeumba, és elkobozzák Spinoza magánkönyvtárának százötvenegy kötetét. Végül harminchat év múlva zavarodottan néz immár sötét karikás szemével az amerikai ítélet-végrehajtóra, és tagadólag rázza meg a fejét a kérdésre, hogy kíván-e mondani valamit felakasztása előtt.

Az ifjú Alfred közeledő léptek visszhangját hallja a folyosón, és amint megpillantja Herr Schäfert, fölpattan, hogy üdvözölje tanácsadóját és némettanárát. Schäfer tanár úr csak a homlokát ráncolja, fejét csóválva lassan továbbhalad, majd kinyitja az igazgatói szoba ajtaját. Belépés előtt azonban visszafordul Alfredhoz, és nem barátságtalanul suttogja:

– Tegnap este csalódást okozott nekem és mindannyiunknak, Rosenberg, a gyönge ítélőképességről tanúskodó beszédével. Gyönge ítélőképességét nem feledteti, hogy megválasztották az osztály képviselőjének. Ennek ellenére továbbra sem hiszem, hogy maga ne lenne ígéretes. Alig néhány hét múlva érettségizik. Most nehogy ostobán viselkedjen nekem!

A tegnap esti választási beszéde! Á, szóval ez az oka. Alfred a halántékára csap. Hát persze, ezért rendeltek ide. Bár végzős osztályának majdnem mind a negyven tanulója megjelent – zömmel balti németek és pár orosz, észt, lengyel meg zsidó –, Alfred kampányjelszavait tudatosan mindvégig a német többség tagjainak címezte, az ő tüzüket szította föl, amikor a nemes német kultúra letéteményeseiként betöltendő küldetésükről beszélt.

– Őrizzétek meg fajunk tisztaságát! – buzdította őket. – Ne gyöngítsétek azzal, hogy elfelejtitek nemes hagyományainkat, elfogadtok alantasabb eszméket, alacsonyabb rendű fajokkal keveredtek.

Talán ezen a ponton kellett volna megállnia. De elragadta a hév. Talán túl messzire ment.

Merengését a masszív, három méter magas ajtó nyílása szakítja félbe, és Epstein igazgató úr rádörren:

– Herr Rosenberg, bitte, herein!

Alfred belép; az iskolaigazgató és a némettanára a hosszú, súlyos, sötétre politúrozott asztal túlsó végén ül. A fiú mindig úgy érzi, eltörpül a több mint száznyolcvan centiméter magas igazgató jelenlétében, akinek méltóságteljes magatartása, szúrós tekintete és gondosan nyírott, dús szakálla mind-mind hivatali hatalmát testesíti meg.

Epstein int Alfrednak, hogy üljön az asztal innenső végén lévő székre. Ez észrevehetően kisebb, mint a két magas háttámlás a túlsó végen. Az igazgató habozás nélkül a tárgyra tér.

– Nos, Rosenberg, én zsidó származású vagyok, ugyebár? A feleségem is zsidó, igaz? Mivel a zsidók alacsonyabb rendű fajhoz tartoznak, nem lenne szabad németeket oktatniuk, nemde? És ha jól sejtem, semmiképpen nem kéne igazgatóvá kinevezni őket, ugye?

Néma csend. Alfred kifújja a levegőt, igyekszik még jobban összehúzni magát a székén, és lehajtja a fejét.

– Rosenberg, helyesen fogalmaztam meg az álláspontját?

– Igazgató úr, kérem, én… hebehurgyán fogalmaztam. Ezeket a megjegyzéseket csak általánosságban értettem. Választási beszéd volt, azért ütöttem meg ilyen hangot, mert ezt akarták hallani.

Alfred a szeme sarkából látja, hogy Schäfer tanár úr előregörnyed a székén, leveszi a szemüvegét, és megdörzsölgeti a szemét.

– Aha, világos. Szóval általánosságban értette? De most nem általánosságban, hanem konkrétan vagyok itt maga előtt.

– Igazgató úr, én csak azt mondom, amit minden német gondol. Hogy meg kell óvnunk fajunkat és kultúránkat.

– És ami engem meg a zsidókat illeti?

Alfred ismét némán lehajtja a fejét. Szeretne kinézni az asztal középrészénél nyíló ablakon, de végül rossz előérzettel az igazgatóra tekint föl.

– Persze hogy nem tud válaszolni. Talán megoldja a nyelvét, ha elárulom, hogy a feleségemmel mindkettőnk felmenői színnémetek, őseink a 14. században jöttek a Baltikumba. Mi több, hitbuzgó evangélikusok vagyunk.

Alfred lassan bólint.

– Maga pedig lezsidózott bennünket a feleségemmel – folytatja az igazgató.

– Azt nem tettem. Csak azt mondtam, hogy vannak híresztelések…

– Híresztelések, amelyeket a választáson személyes előnyszerzés végett örömmel terjeszt. Mondja csak, Rosenberg, ezek a híresztelések minő tényeken alapulnak? Vagy teljesen légből kapottak?

– Tényeken? – Alfred a fejét ingatja. – Hát, talán az igazgató úr nevén.

– Szóval az Epstein zsidó név? Tehát minden Epstein zsidó? Esetleg az ötven százalékuk? Vagy csak egyik-másik? Netán százezerből egy? Mit mutatott ki a tudományos vizsgálódása?

Néma csend. Alfred a fejét rázza.

– Úgy érti, hogy az iskolánkban kapott természettudományos és filozófiai képzése dacára soha nem szokott gondolkodni azon, hogy honnét tudja azt, amit tud? Vajon nem ez a felvilágosodás egyik fontos tanulsága? Kudarcot vallottunk az oktatásával? Vagy maga vallott kudarcot?

Alfred megrökönyödik. Herr Epstein az ujjaival dobol a hosszú asztalon, azután folytatja.

– Na és a maga neve, a Rosenberg? A maga neve szintén zsidó név?

– Biztos vagyok benne, hogy nem az.

– Én nem vagyok olyan biztos ebben. Hadd közöljek néhány tényt a nevekkel kapcsolatban. A német felvilágosodás során… – Epstein igazgató úr egy pillanatra elhallgat, azután ráreccsen a fiúra. – Rosenberg! Tudja maga, micsoda és mikor volt a felvilágosodás?

Alfred most Schäfer tanár úrra pillant, és félénk, könyörgő hangon válaszol:

– A 18. században, és ez… ez a kor… a racionalizmus és a természettudomány kora?

– Helyes, úgy van. Na jó. Herr Schäfer oktatómunkája nem veszett teljesen kárba magánál. A század végén intézkedéseket hoztak Némethonban, hogy a zsidókat német polgárjogokhoz juttassák, akik ehhez kénytelenek voltak fizetség ellenében német neveket választani. Aki megtagadta a fizetést, az esetleg nevetséges nevet kapott, mint például a Schmutzfinger vagy a Drecklecker. A legtöbb zsidó vállalta, hogy pénzt ad a szebb hangzású vagy elegánsabb nevekért, talán egy virágéért, mint a Rosenblum, vagy egy olyanért, ami valamiképp a természetre utal, mint a Grünbaum. Még népszerűbbek voltak a nemesi várak nevei. Epstein várához például fennkölt jelentés tapadt, ráadásul a Német-római Császárság idején egy kiváló család birtokolta, így a nevet a 18. században gyakran választották a közelében élő zsidók. Egyes zsidók kisebb összeget fizettek olyan hagyományos zsidó nevekért, mint a Levy vagy a Cohen. Na mármost a maga neve, a Rosenberg ugyancsak nagyon régi név. De több mint száz esztendeje új életre kelt. Az anyaországban közönséges zsidó névvé vált, és biztosíthatom afelől, hogy ha az anyaországba utazik, sokatmondó pillantások és mosolyok fogadják majd, és mendemondák a vérvonalában előforduló zsidó ősökről. Mondja, Rosenberg, hogyan reagál majd, ha ez megtörténik?

– Az igazgató úr példáját követem, és az őseimre hivatkozom.

– Én személy szerint több száz évre visszamenőleg fölkutattam a családfámat. Maga is?

Alfred a fejét rázza.

– Tudja, hogyan kell az ilyen kutatást végezni?

Újabb fejrázás.

– Akkor az érettségire bocsátáshoz előírt egyik kutatási feladata az lesz, hogy ismerje meg a családfakutatás csínját-bínját, azután tárja föl a saját származását.

– Az egyik kutatási feladatom, igazgató úr?

– Igen, kettővel bízzuk meg, hogy minden kétségemet eloszlassuk a maga érettségire és a Műszaki Főiskola megkezdésére való alkalmasságát illetően. A mai megbeszélésünket követően Herr Schäferrel döntünk a másik üdvös hatású feladatáról.

– Igenis.

Alfredban mindinkább tudatosodik, mennyire ingatag a helyzete.

– Mondja, Rosenberg – folytatja az igazgató –, a tegnap esti választási gyűlésen tudta, hogy zsidó diákok is jelen vannak?

A fiú bizonytalanul bólint.

– És tekintetbe vette, mit éreznek, hogyan reagálnak az iskolánkhoz méltatlan zsidókat illető szavaira? – kérdezi Epstein.

– Szerintem az anyaország iránti kötelességem az első, és az, hogy nagy árja fajunk, minden civilizáció alkotóereje tisztaságát megóvjam.

– Rosenberg, a választásnak vége. Kíméljen meg a szónoklatoktól! A kérdésemre válaszoljon. A hallgatóságában ülő zsidók érzéseiről kérdeztem.

– Azt hiszem, ha nem vigyázunk, a zsidók legyűrnek bennünket. Gyöngék. Élősködők. Örök ellenségeink. Ez a faj az árja értékrend és kultúra ellenlábasa.

Az igazgató és Schäfer Alfred hevességétől meglepetten aggodalmas pillantást vált. Epstein tovább feszegeti a dolgot.

– Úgy tűnik, ki akar térni a kérdés elől, amit föltettem. Hadd próbálkozzak más megközelítéssel. A zsidó gyönge, élősködő, alacsonyabb rendű faj?

Alfred bólint.

– Akkor mondja meg nekem, Rosenberg, miként fenyegetheti egy ilyen gyönge faj a mi rendkívül erős árja rasszunkat? – Amíg Alfred magában fogalmazza a választ, az igazgató folytatja: – Mondja, Rosenberg, Schäfer tanár úr óráin tanultak Darwinról?

– Igen – feleli Alfred –, Schäfer tanár úrtól történelemből, és Werner tanár úrtól is biológiából.

– És mit tud Darwinról?

– Tudok a fajok evolúciójáról és a legrátermettebb túléléséről.

– Á, igen, a legrátermettebb túlélése. Na és hittanból természetesen alaposan tanulmányozták az Ószövetséget, ugye?

– Igen, Müller tanár úr óráin.

– Akkor most tekintsük azt a tényt, Rosenberg, hogy a Bibliában leírt népek és kultúrák szinte mindegyike, azaz több tucat, mára kihalt.

Alfred bólint.

– Meg tud nevezni néhány ilyen kihalt népet?

A fiúnak elszorul a torka.

– Föníciaiak, moábiak… és edomiták.

Schäfer tanár úr bólogató fejére pillant.

– Kitűnő! De mind kihaltak és eltűntek. Csak a zsidók nem. A zsidók túlélték őket, fennmaradtak. Darwin nem azt állítaná, hogy a zsidók a legrátermettebbek? Tud követni?

– De nem a saját erejükből maradtak fenn – vágja rá villámgyorsan Alfred. – Élősködők, visszatartják az árja fajt a még nagyobb rátermettségtől. Csak azért maradnak fenn, mert elszívják tőlünk az erőt, a pénzt, az anyagi javakat.

– Aha, tehát nem játszanak tisztességesen – mondja Epstein. – Maga arra utal, hogy a természet átfogó rendszerében helye van a tisztességnek. Más szóval a túlélésért folytatott küzdelemben a nemes állat nem rejtőzködhet, nem vadászhat lopakodva? Különös, semmire sem emlékszem Darwin munkáiban a tisztességgel kapcsolatban.

Alfred tanácstalanul hallgat.

– Mindegy, nem érdekes – mondja az iskolaigazgató. – Nézzünk egy másik vonatkozást. Bizonyára egyetért azzal, Rosenberg, hogy a zsidó faj kiváló férfiakat adott a világnak. Gondoljon az Úr Jézusra, aki zsidónak született.

Alfred megint gyorsan válaszol.

– Olvastam, hogy Jézus nem Júdeában született, ahol a zsidók éltek, hanem Galileában. Bár egyes galileaiak végül áttértek a judaizmus gyakorlására, egyetlen csepp igazi izraelita vér sem folyt az ereikben.

– Micsoda? – Epstein fölkapja a kezét, és a némettanár felé fordulva kérdezi: – Honnét származnak ezek az elképzelések, Herr Schäfer? Ha felnőttről lenne szó, azt kérdezném tőle, mit ivott. Maga ilyesmiket tanít az óráin?

Schäfer a fejét rázza, és Alfredra néz.

– Honnan szedi ezeket az ötleteket? Azt mondja, olvasta őket, de nálam nem olvashatta. Miket olvas maga, Rosenberg?

– Egy kiváló könyvet, tanár úr. A 19. század alapjai.

A némettanár a homlokára csap, és hátraroskad a székén.

– Mi az? – tudakolja Epstein.

– Houston Stewart Chamberlain könyve – mondja Schäfer. – A szerző angol, de Wagner lányát vette feleségül. Fantáziatörténelmet ír, vagyis olyan történelmet, amit úgy talál ki. – Visszafordul Alfredhoz. – Hogyan akadt rá Chamberlain könyvére?

– A bácsikámnál olvasgattam belőle, azután a szemközti könyvesboltban megvásároltam. Nem volt készleten, de megrendelték nekem. Az elmúlt egy hónapban ezt olvasom.

– Micsoda lelkesedés! Bár az iskolai olvasmányaihoz viszonyult volna ilyen lelkesen! – jegyzi meg Schäfer, és széles mozdulattal az igazgatói iroda falát borító polcok bőrkötésű könyvei felé int. – Legalább egyhez!

– Tanár úr, maga ismeri ezt a művet, ezt a Chamberlaint? – kérdezi az igazgató.

– Már amennyire ismerni óhajtok egy áltörténészt. Arthur Gobineau-t, a francia rasszistát népszerűsíti, akinek az árja fajok alapvető felsőbbrendűségéről szóló írásai befolyást gyakoroltak Wagnerre. Gobineau és Chamberlain egyaránt szertelen állításokat tesznek az árja faj vezető szerepéről a nagy görög és római civilizációkban.

– Azok valóban nagyok voltak! – vág közbe váratlanul Alfred. – Amíg nem keveredtek alacsonyabb rendű fajokkal, a mételyező zsidókkal, a feketékkel, az ázsiaiakkal. Azután mindkét civilizáció lehanyatlott.

Epstein és Schäfer meghökken a diák vakmerőségén, ahogy félbeszakítja társalgásukat. Az igazgató a némettanárra pillant, mintha őt hibáztatná.

Schäfer a diákjára hárítja a felelősséget.

– Bár a tanteremben mutatna ilyen lázas igyekezetet! – Alfredhoz fordul. – Hányszor mondtam már magának, Rosenberg? Úgy tűnt, egyáltalán nem érdekli a saját művelődése. Hányszor próbáltam aktivitásra serkenteni az olvasmányaink kapcsán! Most pedig váratlanul, tessék, tűzbe hozza egy könyv. Mire véljük ezt?

– Talán az az oka, hogy még sosem olvastam ehhez fogható írást… olyat, amelyik elmondja az igazságot fajunk nemességéről, arról, hogy a tudósok tévesen mutatták be a történelmet az emberiség haladásaként, holott az igazság az, hogy az összes nagy birodalomban a mi fajunk teremtett civilizációt! Nemcsak az ókori görögöknél és Rómában, de Egyiptomban, Perzsiában, sőt Indiában is. Mindezek a birodalmak csak azután hullottak szét, hogy fajunkat beszennyezték a környező alacsonyabb rendű rasszok. – Alfred az iskolaigazgatóra néz, és a lehető legtiszteletteljesebben teszi hozzá: – Engedelmével, igazgató úr, ez a válaszom a korábbi kérdésére. Ezért nem izgatom magam pár zsidó diák sértett érzései miatt, se a szlávok miatt, akik szintén alacsonyabb rendűek, de kevésbé szervezettek, mint a zsidók.

Epstein és Schäfer ismét egymásra pillant, végre mindketten érzékelik a probléma súlyosságát. A diák nem egyszerű csínytevő vagy forrófejű kamasz.

– Rosenberg, szíveskedjék odakint várakozni! – mondja az igazgató. – Négyszemközt fogunk értekezni.

Tartalom

Prológus

1. Amszterdam, 1656. április

2. Észtország, Reval, 1910. május 3.

3. Amszterdam, 1656

4. Észtország, 1910. május 10.

5. Amszterdam, 1656

6. Észtország, 1910

7. Amszterdam, 1656

8. Észtország, Reval, 1917–1918

9. Amszterdam, 1656

10. Észtország, Reval, 1918. november

11. Amszterdam, 1656

12. Észtország, 1918

13. Amszterdam, 1656

14. München, 1918–1919

15. Amszterdam, 1656. július

16. München, 1919

17. Amszterdam, 1656

18. München, 1919

19. Amszterdam, 1656. július 27.

20. München, 1922. március

21. Amszterdam, 1656. július 27.

22. Berlin, 1922

23. Amszterdam, 1656. július 27.

24. Berlin, 1922

25. Amszterdam, 1658

26. Berlin, 1923. március 26.

27. Rijnsburg, 1662

28. Berlin, 1925

29. Rijnsburg és Amszterdam, 1662

30. Berlin, 1936

31. Voorburg, 1666. december

32. Berlin és Hollandia, 1939–1945

33. Voorburg, 1666. december

Epilógus

Képzelet vagy valóság? Öntsünk tiszta vizet a pohárba!

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

Szerkesztette Polgár Anita

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 633 083 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Frank Ruhl Libre – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License