Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A fordító jegyzete

SZEMÉLYEK

ELSŐ KÉP

MÁSODIK KÉP

HARMADIK KÉP

NEGYEDIK KÉP

ÖTÖDIK KÉP

HATODIK KÉP

EPILÓG

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

George Bernard Shaw

SZENT JOHANNA

fordította
Hevesi Sándor

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-267-2 EPUB
ISBN 978-963-678-268-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

a mű eredeti címe:
Saint Joan

első kiadás: 1923.
első magyar nyelvű kiadás: 1925.
az elektronikus változat
az első magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító John Everett Millais (1829 – 1896) Jeanne D’Arc
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A fordító jegyzete

Bemard Shaw e munkáját krónikás színműnek nevezi, nyilvánvalóan azért, mert hangsúlyozni kívánta e dráma hű és igaz történelmiségét. »Szent Johanna« azonban jóval több ennél: történelmi tragédia, modern történelmi tragédia, mélységesen intellektuális dráma, Hebbel értelmében, aki ugyanezt kereste egész életén keresztül, de aki sohasem tudott eljutni Shaw kristálytiszta tragikumáig.

»Szent Johanna« történelmisége annyit jelent, hogy Shaw teljesen ment a liberális és materialista történelemírók elfogultságától, akik sohasem hittek a vallásban és az Egyházban, teljesen ment az Anatole France-ok hitetlenségétől és szkepszisétől, akik sohasem hittek a szentekben és a Szentiélekben s teljesen ment a romantikus költők badarságaitól és túlzásaitól, akik minden történelmi és lélektani igazság ellenére szerelmes hősnőt faragtak Johannából.

Shaw Johannája szent, akit a maga kora eretneknek látott s eretnek, akit a katolikus Egyház 1920-ban szentté avatott. S ebben rejlik a mély hittel megírt dráma örökké aktuális és örökké égő problémája: a legtisztább ember is ellentétbe kerülhet a maga korának legtisztább és legbecsületesebb embereivel - s a tragikai vég kikerülhetetlen. Senki sem tehet róla s mégis meg-történik a legrosszabb. Mitévő legyen az emberiség ez örökké ismétlődő tragikus problémával szemben!

Ez Johanna és Shaw kérdése az emberiséghez. Mert Shaw nem megy bele a liberálisoknak és szabadgondolkodóknak másfélszázad óta hangoztatott s a köztudatba is szinte belegyökerezett ama hazugságába, amely szerint a középkor sötét volt, a mi korunk ellenben a felvilágosultság ideje. Éppen mélységes hite és mélységes komolysága alapján mutatja ki, hogy a középkor kultúrája magasabb rendű volt, mint a miénk, mert vallási és lelki fundamentumon nyugodott s vehemens ékesszólással bizonyítja be, hogy minden tudományosságunk és áltudományosságunk mögött sem állnak olyan erős eszmények, aminők Szent Katalin vagy Szent Margit mögött állottak a középkorban.

S hogy az ír költőnek e ponton milyen erős az igazsága, mi sem bizonyítja jobban, mint a Szent Johannával szemben itt is, amott is felmerült kritikai kifogások olyan elmék részéről, amelyektől minden teológiai és vallási gondolat idegen, akik oly kevéssé hisznek Istenben és Szentiélekben, szentségekben és szentekben, hogy mihelyst olyan költővel állnak szemben, kinek Isten és a világ, Isten és az ember, Isten és a lélek a legnagyobb problémája, az ijedtség vagy a rémület hirtelen gesztusával a farizeusok és képmutatók köpenyébe bújnak, megrettent vallástalanságukban vallásgyalázással vádolják azt, aki expressis verbis kijelentette és kijelenti, hogy a vallás az egyetlen dolog, amellyel komoly embernek érdemes foglalkoznia. Így történhetik meg az, hogy a hitetlen és szkeptikus, szabadgondolkozó Anatole France feje köré glóriát ionunk s ugyanakkor az istenhivő, puritán és misztikus Shaw-t sárral dobáljuk. Ennek a helyzetnek az iróniáját különben mi sem fejezi ki jobban: mint maga a Szent Johannáról szóló dráma, amelyben Shaw mindezt igen plasztikusan megírta.

Hogy Shaw álláspontja inkább protestáns, mint katolikus: ez nem lephet meg senkit. Az epilógus hangjának merészsége és bizonyos trivialitásoknak kelletén túl való hangsúlyozása, ami Shaw túlzott realizmusából következik, katolikus emberre nem is tehet kellemes hatást. Viszont alig akadt még protestáns író, aki a katolicizmust és a katolikus Egyházat ennyi belátással és ennyi megértéssel szemlélte volna. Abból a leckéből pedig, amelyet Shaw a protestánsok elfogultságaihoz fűz, igazán nemcsak a protestánsok tanulhatnak.

H. S.

SZEMÉLYEK

JOHANNA.

A DAUPHIN (később VII. Károly, Franciaország királya).

CAUCHON PÉTER, Beauvais-i püspök.

DUNOIS.

GRÓF WARWICK RICHARD BEAUCHAMP, angol ezredes.

LA TRÉMOUILLE, francia marsall.

LA HIRE, kapitány.

ROBERT DE BAUDRICOURT, várkapitány.

BERTRAND DE POULENGEY.

GILLES DE RAIS (Kékszakáll).

TRÉMOUILLE HERCEGNŐ.

RHEIMSI ÉRSEK.

STOGUMBER, káplán.

Az INKVIZITOR.

LADVENU MÁRTON, testvér.

D’ESTIVET, kanonok.

COURCELLES, párisi kanonok.

TISZTTARTÓ.

HÓHÉR.

EGY ANGOL KATONA.

EGY ÚR 1920-BÓL.

UDVARI APRÓD.

DUNOIS APRÓDJA.

WARWICK APRÓDJA.

Udvaroncok, szerzetesek, katonák, hóhérsegédek.

Történik: Franciaországban. Idő: 1429, 1431 és 1456.

ELSŐ KÉP

Szép tavaszi reggel a Meuse-folyó partján, Lorraine és Champagne között, Kr. u. 1429-ben a Vaucouleurs-kastélyban.

Robert de Baudricourt kapitány földesúr, szép és testileg erőteljes ember, akinek azonban nincs saját akarata és ezt a fogyatékosságát azzal a megszokott módszerrel leplezi, hogy rettentő módon lemennydörgi a tiszttartóját, aki egy vékonydongájú, ritkahajú, agyontaposott senkifia 18 és 55 év között, mint az olyan szabású ember, aki sohasem lehet hervadtkorú, mert sohasem is volt virágkora.

Ez a két ember e pillanatban a kastély első emeletén van, egy verőfényes szobában, amelynek kőből vannak rakva a falai. Durvamívű, nehéz tölgyfaasztal mellett, hasonló formájú székben ülve, a kapitánynak a bal arcéle látszik. A tiszttartó szemben áll vele az asztal másik oldalán, ha ugyan erről az összegörnyedt, könyörgő alakról azt lehet mondani, hogy áll. A 13-ik századbeli ablak nyitva áll mögötte. Közel hozzá a sarokban van a torony, melynek keskeny, bolthajtásos nyílása látni engedi a kastély udvarára lefutó csigalépcsőt. Az asztal alatt négylábú, erős szék, az ablak mentén fából faragott láda.

ROBERT.
Nincs tojás! Nincs tojás! Hogy az Istennyila csapjon bele! Ember, mit jelent az, hogy nincs tojás?

TISZTTARTÓ.
Uram, nem az én hibám. Isten rendelése.

ROBERT.
Ne káromold az Úristent. Azt mondod itt nekem, hogy nincs tojás és a Teremtődet vádolod érte.

TISZTTARTÓ.
Uram, mit tehetek? Én csak nem tojhatok tojásokat.

ROBERT (gúnyosan).
Hah! Még tréfálni mersz?

TISZTTARTÓ.
Nem én, uram, Isten látja lelkem. Nekünk is mindünknek csak úgy le kell mondanunk a tojásról, mint a nagyságos úrnak. A tyúkok nem akarnak tojni.

ROBERT.
Ugyan ugye? (Fölkel.) Hát tartsd ide a füledet, te!

TISZTTARTÓ (alázatosan).
Igenis, uram.

ROBERT.
Ki vagyok én?

TISZTTARTÓ.
Hogy a nagyságos úr kicsoda?

ROBERT (hozzámegy).
Igenis, hogy ki vagyok én? Robert vagyok-e, Baudricourt ura s a vaucouleursi vár kapitánya, vagy pedig közönséges marhapásztor?

TISZTTARTÓ,
Ó, uram, hiszen jól tudod, hogy nagyobb ember vagy te itt, mint maga a felséges király.

ROBERT.
Úgy van. Hát azt tudod-e, hogy te ki vagy?

TISZTTARTÓ.
Senki és semmi, uram, azonfelül, hogy hála a szerencsémnek, a te tiszttartód lehetek.

ROBERT (minden egyes jelzőnél közelebb szorítja őt a falhoz).
Nemcsak az a szerencséd, hogy a tiszttartóm lehetsz, de megvan az a kiváltságod is, hogy egész Franciaországban te vagy a legtehetetlenebb, legsatnyább, legsilányabb, legsunyibb és leghülyébb tiszttartó. (Visszaballag az asztalhoz.)

TISZTTARTÓ (a ládán kuporogva).
Igen, uram; az olyan nagy ember szemében, mint te vagy, nem is látszhatom egyébnek.

ROBERT (megfordul).
Szóval, én vagyok a hibás, mi?

TISZTTARTÓ (könyörögve megy feléje),
Ó, uram, legjámborabb kijelentéseimet is mindig úgy kicsavarod.

ROBERT.
Majd kicsavarom én a nyakadat, ha arra a kérdésemre, hogy hány tojást adhatsz elő, azt feleled, hogy te nem tudsz tojásokat tojni.

TISZTTARTÓ (tiltakozva).
Ó, uram, ó, uram…

ROBERT.
Nem; nem, ó, uram, ó, uram, hanem hohó, uram, hohó, uram. Az én három külföldi tyúkom, meg a fekete, a legjobb tojók egész Champagne-ban. És te erre ideállsz és szemembe mered mondani, hogy nincs tojás. Ki lopta el a tojásokat? Erre felelj nekem, mielőtt kipönderítenélek a vár kapuján, mint hazug betyárt, aki tolvajoknak vesztegeti el minden jószágomat. Jusson eszedbe az is, hogy tegnap meg a tehenek adtak kevés tejet.

TISZTTARTÓ (kétségbeesve).
Tudom, uram. Nagyon is jól tudom. Nincs tej, nincs tojás: holnap meg már semmink se lesz.

ROBERT.
Semmink? Hát mindent el akarsz lopni? Mi?

TISZTTARTÓ.
Nem, uram; senki sem lop el semmit. De rajtunk a rontás, meg vagyunk babonázva.

ROBERT.
Ezzel a históriával ki nem szúrod az én szememet. Eredj! Hozz nekem négy tucat tojást és két gallon tejet ebbe a szobába, déli tizenkét óra előtt, vagy az Ég legyen irgalmas testednek - lelkednek. Majd megtanítalak, hogy belőlem nem lehet bolondot csinálni. (Visszaül a székbe, mint aki teljesen végzett.)

TISZTTARTÓ.
Uram, én csak annyit mondhatok, hogy nincs tojás. Nem is lesz, - még ha megölsz is miatta - amíg a Szűz az ajtó előtt áll.

ROBERT.
A Szűz? Miféle szűz? Mit lefetyelsz itt?

TISZTTARTÓ.
A Lorraine-i leányzó, uram. Domrémyből.

ROBERT (rettentő dühhel ugrik fel).
Ezermilliom mennykő és villám! ötvenezer tüzes ördög! Azt akarod mondani, hogy az a leány, aki két nappal ezelőtt elég szemtelenül be akart törni hozzám, még most is itt van, amikor pedig én meghagytam neked, hogy küldd vissza az apjához, azzal a paranccsal, hogy verje el amúgy Istenigazában.

TISZTTARTÓ.
Uram, én szóltam neki, hogy menjen el. De nem akar.

ROBERT.
Én nem azt mondtam neked, hogy tárgyalj vele; én azt mondtam neked, hogy lökd ki innen, ötven fegyveres katonám van és egy tucat jókötésű szolgám, akik megtehették volna a parancsot. Vagy azok is félnek tőle?

TISZTTARTÓ.
De mikor az a leány olyan elszánt.

ROBERT (nyakszirten ragadja).
Elszánt! Ide nézz! Én most le foglak röpíteni a lépcsőn.

TISZTTARTÓ.
Ne, uram. Kérlek.

ROBERT.
Hát légy te is elszánt és gátolj meg benne. Nincs ennél könnyebb. Akármelyik rongy leány meg tudja tenni.

TISZTTARTÓ (petyhüdten lóg Robert kezei között).
Uram, ha engem kiröpítesz is, őt azért még nem ráztad le a nyakadról. (Robert elejti a tiszttartót, aki térden állva kucorog a padlón és lemondó arccal néz a gazdijára.) Látod, uram, te sokkal elszántabb vagy, mint én. De az a leány is sokkal elszántabb.

ROBERT.
Szamár, én csak erősebb vagyok, mint te.

TISZTTARTÓ.
Nem, uram, nem az a nyitja. Hanem az erős jellemed, uram. Az a leány gyöngébb, mint mi vagyunk; nem nagy darab lány és mégse tudjuk kimozdítani innen.

ROBERT.
Gaz banda vagytok: féltek tőle.

TISZTTARTÓ (óvatosan fölkel).
Nem, uram; mi tetőled félünk; de a leány bátorságot önt belénk. Úgy látszik, hogy ő igazán nem fél semmitől. Te talán rá tudnál ijeszteni, uram.

ROBERT (dühösen).
Talán! Hol van most?

TISZTTARTÓ.
Odalenn, a vár udvarán, uram és szokása szerint beszél a katonáknak. Mindig beszél a katonáknak, kivéve, ha imádkozik.

ROBERT.
Imádkozik! Hah! És te, hülye, elhiszed, hogy imádkozik. Tudom én jól, mifajta vászoncseléd az, aki mindig a katonáknak beszél. No, most majd nekem fog beszélni. (Az ablakhoz megy és dühösen lekiabál.) Hahó!

EGY LEÁNYHANG (tisztán és erősen).
Engem szólítasz, uram?

ROBERT.
Téged hát.

A HANG.
Te volnál a kapitány?

ROBERT.
Én hát, ördög bújjék a szemtelen pofádba! (Az udvaron álló katonákhoz.) Mutassátok meg neki az utat kifelé. Aztán csak lökjétek ki minél hamarább. (Eljön az ablak mellől vissza a helyére, az asztalhoz, ahol tekintélyes pózban helyet foglal.)

TISZTTARTÓ (suttogva).
Hiszen ő maga is el akar menni és beállni katonának. Az a kívánsága, hogy adass neki katonaruhát. Fegyverzetet, uram. Meg kardot! Bizony isten! (Robert mögé bújik.)

(Johanna megjelenik a torony nyílásában. 17-18 esztendős, erőteljes parasztleány, tisztességesen öltözve, piros ruhában; arca egyáltalában nem közönséges; tágra nyílt, kiálló szeme van, ami gyakori dolog az olyanoknál, akiknek nagyon élénk a képzelőtehetségük, - jól formált, hosszúkás orra és széles orrcimpája, rövid alsó ajka, határozott, de azért húsos szája és szép, harcias álla. Mohón jön az asztal felé, mert nagyon boldog, hogy végre mégis csak Robert úr színe elé juthatott s tele van jó reménységgel a sikert illetőleg. Robert mogorva képe csöppet sem gátolja és nem is ijeszti meg. A hangja meleg, behízelgő hang; nagyon bizalmas és nagyon bizakodó, amelynek alig lehet ellenállni.)

JOHANNA (nagyot bókolva).
Jó reggelt, nagyságos kapitány uram; adj nekem lovat, fegyverzetet és pár szál katonát és küldj a Dauphinhez. Így szól az én Uram parancsa tehozzád.

ROBERT (magánkívül).
A te urad parancsa? És ugyan ki a fészkes fene a te urad? Eredj vissza hozzá és mondd meg neki, hogy nem vagyok én se herceg, se pair, aki az ő parancsára áll. Én Baudricourt örökös ura vagyok és parancsot csakis a királytól fogadok el.

JOHANNA (megnyugtatja).
Igenis, nagyságos kapitányúr, ez mind nagyon helyes. Mert az én uram az egek királya.

ROBERT.
Hiszen ez a leány őrült. (Tiszttartóhoz.) Tökfej! Miért nem mondtad meg ezt nekem?

TISZTTARTÓ.
Uram, ne haragítsd meg a Szüzet. Add meg neki, amit kíván.

JOHANNA (türelmetlenül, de barátságosan).
Kapitány uram, mind azt mondják, hogy őrült vagyok, amíg nem beszéltem velük. De látod, Isten úgy rendelte, hogy neked meg kell tenned azt, amit ő ültetett az én telkembe.

ROBERT.
Isten úgy rendelte, hogy küldjelek vissza az édes apádhoz, azzal a paranccsal, hogy őrizzen lakat alatt és verje ki fejedből az őrültséget. Hát erre mit mondasz?

JOHANNA.
Te azt hiszed, kapitány uram, hogy visszaküldesz az apámhoz, de majd meglátod, hogy minden máskép fordul. Azt is mondtad, hogy ne bocsássanak eléd és mégis itt vagyok.

TISZTTARTÓ (könyörgő hangon).
Így van, uram; látod, uram.

ROBERT.
Te, fogd be a szádat.

TISZTTARTÓ (nyomorultan).
Igenis, uram.

ROBERT (fanyarul, mint aki veszíteni kezdi önbizalmát).
Így hát te nagyon sokat reméltél ettől a beszélgetéstől?

JOHANNA (szelíden).
Igenis, kapitány uram.

ROBERT (érzi, hogy a talaj kicsúszik lába alól; két öklét lenyomja az asztalra, mellét hatalmasan kidülleszti, hogy a kellemetlen és túlbizalmas hangulaton változtasson).
Hát ide hallgass! Mert én most kimondom az utolsó szót ebben a dologban.

JOHANNA (buzgón),
Ó, kapitány uram, kérlek, tedd meg. A ló tizenhat frankba kerül. Sok pénz, igaz, de a fegyverzeten meg tudom takarítani. Nagyon edzett vagyok. Nem kell énnekem szép fegyverzet, amit külön rám szabnak, amilyen a tiéd is. Sok katona sem kell mellém; a dauphin majd ád mindent, ami kell, hogy fölmenthessem Orléanst az ostrom alól.

ROBERT (nagyot néz).
Hogy fölmenthesd Orléanst az ostrom alól?

JOHANNA (egyszerűen).
Igenis, kapitány úr. Isten azért küldött, hogy ezt véghezvigyem. Elég, ha három embert adsz mellém, csak jóravaló emberek legyenek s tisztességesen bánjanak velem. Meg is ígérték, hogy elkísérnek. Pouli meg Jani…

ROBERT.
Pouli! Te szemtelen cafat, te a nagyságos Bertrand de Poulengey urat fülem hallatára Poulinak mered nevezni?

JOHANNA.
A barátai mind így hívják. Nem tudtam, hogy másik neve is van. Jani meg…

ROBERT.
Te nyilván Monsieur Jean de Metzet gondolod?

JOHANNA.
Igenis, kapitány úr. Jani is szívesen jön velem; igen jólelkű úriember, mindig ád nekem pénzt a szegények számára. Azt hiszem, velünk jön Adj Isten János, meg az Íjász Dick, meg a szolgáik: Jean de Honecourt, és Julien. Neked nem lesz velük sok bajod, én már mindent eligazítottam; te csak add ki a parancsot.

ROBERT (megrökönyödve bámul reája).
No hát, én a poklok tüzén fogok égni.

JOHANNA (rendületlen nyájassággal).
Dehogy is, kapitány uram; nagy az Úristen irgalma és Szent Katalin meg Szent Margit, akik minden áldott nap szólnak hozzám… (Robert fuldoklik) majd közbenjárnak éretted. A paradicsomba fogsz jutni és nevedet mindenha úgy fogják emlegetni, mint első segítőmét.

ROBERT (még mindig nagyon bosszankodik, de más hangot üt meg, mert új mederbe akarja terelni a dolgot; a tiszttartóhoz).
Igaz, amit Monsieur de Poulengeyról mondott?

TISZTTARTÓ (mohón).
Igaz, uram, meg Monsieur de Metzről is. Mind a ketten vele akarnak menni.

ROBERT (elgondolkozva).
Tyűha! (Az ablakhoz megy és leordít az udvarra.) Hahó! Ki van ott? Küldd fel hozzám Monsieur de Poulengeyt. (Johannához.) Eredj ki és várakozzál az udvaron.

JOHANNA (ragyogó mosollyal).
Igenis, nagyságos úr. (Kimegy.)

ROBERT (a tiszttartóhoz).
Eredj vele te is, te ostoba. De maradj a közelben és rajta legyen a szemed. Mert aztán megint fel fogom őt hívni.

TISZTTARTÓ.
Tedd meg, uram, Isten nevében. Gondolj a tyúkjaidra, amelyek a legjobb tojó tyúkok egész Champagne-ban… és…

ROBERT.
Gondolj a csizmámra és vigyázz, hogy a szebbik feled össze ne kerüljön vele.

A tiszttartó sietve elvonul és az ajtónyílásban szembetalálkozik Bertrand de Poulengeyvel, aki úgy jó körül levő, nagyon eltompult francia nemes ember, fegyverzetben; álmos és szórakozott, csak akkor beszél, ha kérdezik, akkor is lassan és kurtán felel s mindent egybevéve igazi ellentéte az öntelt, nagyhangú, csak külsőleg erélyes, de alapjában véve akaratnélküli Robert-nek. A tiszttartó kitér előtte és eltűnik.

Poulengey tiszteleg és várja a parancsokat.

ROBERT (barátságosan).
Nem szolgálati ügy, Pouli. Csak baráti beszélgetés. Ülj le. (Lábfejével kihúzza a széket az asztal alól.)

Poulengey fölenged egy kissé, bejön a szobába, a széket az asztal és az ablak közé állítja és eltűnődve leül. Robert, félig ülve az asztal sarkán, hozzáfog a baráti beszélgetéshez.

ROBERT.
Ide hallgass most, Pouli. Úgy kell szólnom hozzád, mintha az apád volnék.

Poulengey fölnéz rá, egy pillanatra elkomolyodik, de egyet sem szól.

ROBERT.
A leányról van szó, aki iránt úgy érdeklődői. Láttam. Beszéltem vele. Először is őrült. Ez mellékes. Másodszor: nem parasztleány. Polgárleány. Ami már nem mellékes. Ismerem én jól ezt az osztályt. Az apja itt járt tavaly, mert egy pörben ő képviselte a községet; nagyon előkelő ember otthon. Gazda. Nem birtokos, mert a földjéből él, pénzt is keres rajta. De nem munkás, nem is napszámos. Az atyafiságában okvetlenül akad egy pap vagy egy ügyvéd. Az effajta népség nem tesz számot köztünk, urak között, de annál több dolgot ád az úriszéknek. Csakhogy itt most én vagyok az úriszék. A te szemedben persze nincs annál egyszerűbb dolog, mint elvinni innen a leányt s beadni neki azt a maszlagot, hogy egyenesen a Dauphin elé visszük. Csakhogy, ha bajba kevered a lányt, én is bennülök a csávában, mert mint apjának a földesura, felelős vagyok a biztonságáért. Így hát barátság ide, barátság oda, annyit mondok, hogy ne merj hozzányúlni.

POULENGEY (megindulva és határozottan).
A Boldogságos Szűzre se gondolhatok tisztább szándékkal, mint erre a leányra.

ROBERT (elmegy az asztal mellől).
De ő azt állítja, hogy te meg Jani meg Rob a magatok jószántából mennétek vele. De miért? Csak nem akarod elhitetni velem, hogy komolyan veszed azt az eszeveszett szándékát, hogy ő elmegy a Dauphinhez?

POULENGEY (lassan).
Van valami ebben a leányban. Odalenn az őrszobában van egypár mocskos szájú és mocskos lelkű betyár. És mégis… egy szó sem jött ki a szájukon, ami az ő női mivoltát illette volna. Jelenlétében letettek a káromkodásról. Már ez is valami. Ez is valami. Hátha érdemes volna megpróbálni.

ROBERT.
Eredj már, Pouli. Szedd össze magadat. A józan ész sohasem volt erős oldalad; de ez már több a soknál. (Utálkozva húzódik el tőle.)

POULENGEY (rendületlenül).
Miről jó az a józan ész? Ha volna bennünk józan ész, átpártolnánk a burgundi herceghez, meg az angol királyhoz. Félország a kezükben van, jobbra le a Loire-ig; Párizs a kezükben van. Ez a vár is a kezükben van; nagyon jól tudod, hogy át kellett adnunk a bedfordi hercegnek s te csak becsületszóra maradhattál meg benne. A Dauphin Chinonban van, mint patkány a lyukban, azzal a különbséggel, hogy harcolni sem akar. Egyébként még azt se tudjuk, igazán ő-e a Dauphin; az anyja azt mondja, hogy nem, pedig neki csak tudnia kell. Gondold el, a királyné tagadja, hogy a saját fia törvényesen jött a világra.

ROBERT.
Lányát nőül adta az angol királyhoz. Elítélheted-e ezt az asszonyt?

POULENGEY.
Én nem ítélek el senkit; de hála az anyjának, a Dauphin ma senki és semmi és nekünk ezzel is kell számolnunk. Az angolok beveszik Orléanst; mert a fattyú nem tudja megállítani őket.

ROBERT.
Két esztendővel ezelőtt megverte az angolokat Montargis-nál. Akkor vele voltam.