A kincsesház
Author: Amy Matthews
Date: 2026-09-18
Publisher: Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű

Amy Matthews: The Treasure House

Text Copyright © Amy Matthews 2026

Published by arrangement with Simon & Schuster (Australia) Pty Limited

Level 4, 32 York St Sydney NSW 2000

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form
or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any
information storage and retrieval system without permission in writing from the Publisher.

Fordította Widder Zsuzsa

© Athenaeum Kiadó, 2026

Hungarian translation © Widder Zsuzsa, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-699-6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Mészáros Blanka

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Valentin Kristóf

Nyomdai előkészítés: Komlós Andrea

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza
www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

„Amy Matthews szívvel-lélekkel, sok-sok melegséggel és bájjal meséli el ezt az érzékeny, csodálatosan sokrétű történetet az újrakezdésről és a továbblépésről, és arról, milyen váratlan utakon és módokon találhat ránk a szeretet. Ez a reményt sugárzó regény a második esélyről, a családról és az otthonra találásról szól; hitet adó, felejthetetlen olvasmány, amelyet ízlelgetnünk kell. Meghitt és hívogató, mint a középpontjában álló házikó, és ahhoz hasonlóan tele van rejtett kincsekkel.”

Christina Lauren, a New York Times bestsellerszerzője, Az édenkertprobléma írója

„A kincsesház egyedi hangú, megható és teljes élményt adó olvasmány a második esélyről, az igaz szerelemről, a megbékélésről a múlttal és a jövőbe vetett bizalomról. Amy Matthews legújabb, letehetetlen könyve arra hívja fel a figyelmet, hogy az életben – és az ingatlanok világában – gyakran a legzűrösebb kezdet vezet el a leglélegzetelállítóbb átalakuláshoz. Az olvasó együtt örül az író bátor főhőseivel, akik szobáról szobára, emlékről emlékre haladva építik újjá az életüket.”

Kristy Woodson Harvey, a New York Times bestsellerszerzője, a Nyári elmeállapot írója

„Amy Matthews kincset adott a kezünkbe: regénye szépen megmunkált mese múltról és jövőről, vágyódásról és veszteségről, mely a legnagyobb jutalomhoz, a szeretethez vezet el. Gyógyírként hat megtépázott szívünkre.”

Kate Langbroek, a Ciao Bella című bestseller írója

„Csodálatosan meleg hangú és igéző regény az otthonra találásról – még ha ez az otthon nem is egészen az, amire számítunk. Úgy érzem, ha belebotlanék, kerek ablakairól, a hosszú tél után virágba boruló kertjéről, és a titkokkal, rendetlenséggel és emlékekkel teli szobáiról a valóságban is felismerném a történet középpontjában álló rozoga maine-i házat.”

Holly Gramazio, a New York Times bestsellerszerzője, a Férjek írója

„A kincsesház cím találó: ez a könyv igazi kincs! Csupa szív, bölcsesség és remény, és olyan szereplők népesítik be, akikkel szívesen találkoznánk a valóságban is, hogy megigyunk velük egy csésze teát. Aki töltött már órákat a neten álomházak után sóvárogva, azonnal bele fogja élni magát Zoe helyzetébe. Bensőséges hangulatú, felemelő olvasmány, amelyre halaszthatatlanul szükségünk van.”

Rachael Johns, A Patterson lányok című bestseller írója

Egy

PITTSBURGH, PENNSYLVANIA ÁLLAM

Az életünket a hétköznapok változtatják meg. Csak hömpölyögnek egymás után, mint a dagály hullámai, s az ember észre se veszi, milyen messzire sodorják, míg kint nem találja magát a parton. Az a bizonyos hétköznap egy közönséges, kora nyári csütörtök volt, ugyanolyan szürke munkanap, mint a többi – épp az ebédszünetemet próbáltam valahogy elütni. Sosem gondoltam volna, hogy egy alkalmazás megnyitása fenekestül felforgatja az életem.

– Ma hol lakjunk? – kérdeztem kolléganőmet, Evát, aki az étkezőasztal végén gubbasztva Candy Crush-ozott, és olyan gyűrött volt, mint hajszálcsíkos munkainge. Én kedvenc időtöltésemet űztem: házkeresősdit játszottam, amihez megnyitottam az egyik ingatlanos appomat, csak hogy minél távolabbra meneküljek az egyhangú céges teakonyhától, ahol felmelegített ebédek és égett kávé szaga terjengett.

– Tegnap a New Jersey-i Fair Lawnban bámészkodtunk – emlékeztettem Evát, aki fel sem pillantott a játékból. Fair Lawn úgy nézett ki, mintha ott játszódott volna valamelyik Disney-film, például a Susi és Tekergő, amelyet Florence lányom nagyjából kilencszázszor látott kis korában. Flót a nyári szünidőben mindig kézről kézre adták a bébiszitterek, akik gyakran beültették a TV elé. Nem volt pénzem nyári táborra, még napközisre sem, de azt sem engedhettem meg magamnak, hogy szabadságot vegyek ki, és vele legyek. Az egyetlen nyárias dolog a nyaramban az volt, hogy a főnököm bevezette a „fagyinapokat”: amikor harmincöt fok fölé szökött a hőmérséklet, behozott nekünk pár doboz jégkrémet. De Pittsburghben szinte sosincs több harmincöt foknál, a rendelőintézetben meg az ipari hatásfokú légkondi mellett pláne nem érződött a hőmérséklet-emelkedés. Az egészségügyi központ a nagy egyetemi komplexum tagintézménye volt: egy kis téglabunker Dél-Oakland szélén. Az én részlegem, amely a betegek pénzügyi nyilvántartását kezelte, pont az épület ablaktalan közepén helyezkedett el. Amikor a munkanap végén kijutottam, úgy pislogtam, mint egy mélytengeri élőlény, aki sosem látott fényt.

Nem túl fényes állásommal esélyem sem volt házat vásárolni – ez volt az oka, hogy valós házkeresés helyett csak ábrándokat kergettem ebédszünetben. Holott tényleg lakást kellett néznem, mert a tulaj megint megemelte a bérleti díjat, márpedig nekem egy centtel sem volt több pénzem, főleg nem egy lelakott másfél szobás lyukra, ahol hol van meleg víz, hol nincs, bogarak viszont bőven akadnak.

De kinek van kedve lehangoló kis bérlakásokat böngészni ebédidőben? Házakra vadászni csak úgy szórakozásból sokkal jobb móka.

A tegnapi kecó egy buja zöld gyepnégyszög közepén álló, makulátlanul fehér, gyarmati stílusú épület volt, a verandáján hintaággyal. Ilyen házakban játszódnak a csöpögős karácsonyi filmek. Ahol az ember patchworktakarókat gyárt, és almás pitét süt, amelyet az ablakpárkányra tesz kihűlni. És ahol biztosan van egy (szexi) kertész is, aki lenyírja a füvet, és nem veszi rossz néven, ha megkínálják egy pohár jeges limonádéval. A felfrissülés végett, meg persze némi szórakozás reményében.

Ilyen otthonokban képzeltem el a többi gyereket, amikor korgó gyomorral, szemembe lógó hajam mögé bújva ültem az iskolában. Ilyen helyeken a mosott ruha a kötélen szárad a napsütésben, a vacsora pedig mindig az asztalon van pontban hatkor.

Ilyen házakban mindig mások laktak, sosem én.

Számomra az otthont gyerekkoromban nem is egy hely, hanem egy ember, Christina Lynn Copeland jelentette. Az anyám, akinek esze ágában sem volt almás pitét sütni, és az ablakpárkányra tenni hűlni. Aki a lábát sem lett volna hajlandó betenni a New Jersey-i Fair Lawnba. Maradj velem, angyalom, mondta rágógumiját pukkasztva Tina, miközben lenyúlt nekem egy csokit a boltban, senki nem szeret úgy, mint anya. Szűk farmerben és miniszoknyákban járt, a haját rikító színekre festette. Csilingelő ékszerei villogtak a napfényben. Káromkodott, nevetett és sírt, imádta a feltekert hangerőn üvöltő popzenét, és táncolt rá, még a metróban is. Dobozos üdítőkön és a fagyasztóból előkapott vodkán élt, na meg mindenféle tablettán, amihez csak hozzájutott. Tina maga volt a kitörni készülő buli, majd a buli lecsengése. Köztes állapot nem létezett számára.

Kínomban fészkelődni kezdtem. Miért gondolok Tinára? Több mint ötszáz kilométerre van innen, a Hazeltoni Szövetségi Büntetés-végrehajtási Intézetben, és évek óta nem láttam.

– Zoe, mi lenne, ha Miamiban néznénk valami kéglit? – vetette fel Eva. – Kicsit legalább úgy csinálhatnánk, mint akik nyaralnak.

– Ó, legyen Miami! – lelkendezett Caitlin, az egyik ápolónő a klinikáról, miközben az ebédmaradékait mikrózta. – Nagyon csípem Miamit. Majd meglátogatlak, ha veszel ott valamit.

– Nem vesz semmit – hűtötte le Eva. – Csak ábrándozik.

– Akkor csak képzelje el, hogy vesz ott egy házat, én meg elképzelem, hogy elmegyek hozzá.

Elhessegetve a bérleti díjak emelkedéséről és Tináról szóló gondolataimat, engedelmesen rákerestem a miami eladó ingatlanokra.

– Melyik elővárost nézzem? – Még sosem próbálkoztam Miamival.

– Ne turistás helyet – javasolta Caitlin. – Inkább valami puccosat.

Rágugliztam az elegáns környékekre.

– Coconut Grove?

– Na, az jó lesz.

A mikró pittyent, mire Caitlin kikapta az ebédjét, és leült mellénk.

– Ó, nézzétek ezt! Mediterrán villa Coconut Grove déli részén. Három hálóval és két és fél fürdővel…

– Mi az, hogy fél fürdő? – csattant fel Eva. A házvadászós játék időnként kihozta a sodrából. Leginkább olyankor, amikor épp be kellett fizetnie a hitelkártya-tartozását.

– Van medence is! – Egészen elbűvölt a trópusi kertben csillogó kék víz. Odafordítottam a telefont, hogy ő is lássa a kijelzőt. A házkeresősdi olyan volt, mintha fellapoztunk volna egy könyvet, hogy beleálmodjuk magunkat egy másik életbe. Lehetett szó mediterrán villáról Miamiban vagy valami középnyugati nyaralóról Minnesotában, már meg is jelent előttem egy képzelt élet.

Kis koromtól fogva meg voltam győződve róla, hogy minden ház más, és mind különböző ízeket, illatokat, színeket, reményeket és érzelmi légkört rejt. Lehet, hogy otthonom sosem volt, de sok házat láttam már életemben. Meg sem tudnám számolni, hány nevelőszülői házban és Tinának hány lakásában laktam.

Miért gondoltam megint Tinára? Egy Dél-Coconut Grove-i mediterrán rezidenciában nincs semmi, ami a nevelőszülőkre vagy Tinára kellene hogy emlékeztessen. Még erőteljesebben félretoltam ezeket a gondolatokat, és úgy tettem, mintha épp házat készülnék venni Miamiban, ahol majd lubickolunk a napfényben a kislányommal, és sosem kell többet aggódnom a lakhatásom miatt.

Evát rosszkedve ellenére teljesen elvarázsolta a villa. Letette a Candy Crusht, és közelebb húzta a székét.

– Mennyibe kerül?

Megnéztem.

– Öt egész három millió.

– Jaj! – sóhajtott fel csüggedten Caitlin, az agilis nővérke.

– Ez még semmi. – Eva szánakozó pillantást vetett rá. – Gyerünk, Zoe, mutasd meg neki, mit találtál!

– Minden ebédnél ezt művelitek? – tudakolta Caitlin odahajolva.

– Zoe szórakozása. – Eva gyengéden a vállamra hajtotta a fejét. – Kóros fészekrakási vágyban szenved. Csak hát… pezsgőre fáj a foga, de csak sörre futja neki.

– Még sörre se – nyögtem, miközben elhúzogattam a fényesebbnél fényesebb ingatlanfotókat, míg meg nem találtam, amit kerestem. – Legfeljebb csapvízre. – A valóságban nem voltam fészekrakó. Az otthonom úgy nézett ki, mint valami diákszállás. Minden bútordarabot használtan vettem.

– Dettó – vigasztalt Caitlin. – Mostanában még a csapvizet is be kell osztanom.

– Itt van! – Megálltam egy Palm Beach-i ingatlan csillivilli hirdetésénél. – Ez a mi házunk!

A hirdetés címében ez állt: Soha vissza nem térő lehetőség. Álomház, csak Önnek! Eva halkan füttyentett, amikor meglátta. Kuncogva olvastam a leírást, mert ami benne állt, arra a fantazmagória szó nem volt elég. A káprázat talán jobb lett volna.

– Tizenhárom hálószobás, tizenöt és fél fürdős családi ház. – Hitetlenkedve nevettem fel. – Milyen családra gondolnak?

– Valami tizenötször elvált milliárdosra, aki nyárra megkapja az összes gyerekét – vélekedett Caitlin, és átnyúlt a vállam fölött, hogy végigpörgesse a képeket.

A birtokon volt sós vizű halastó, végtelenített víztükrű medence, három vízesés burjánzó trópusi környezetben, valamint egy jacht saját kikötővel.

Felnéztünk a telefonról, s az étkező ablakán át Pittsburgh gyalogosforgalma tárult elénk. Mindhárman egyszerre sóhajtottunk fel.

– Ez nem is ház, ez egy üdülőkomplexum – jelentette ki Caitlin felegyenesedve, és mint aki visszaérkezett a valóság talajára, folytatta az ebédjét.

Önkéntelen hang buggyant ki belőlem, amikor megláttam az irányárat.

– Ennyire szörnyű? Mennyi? Tizenötmillió?

– Harminc – tippelt Eva.

– Ööö… – megköszörültem a torkom. – Százharminchat.

– Az nem lehet. Várjunk. Millióra gondolsz?

Odafordítottam a telefonomat, hogy lássa. Szitkozódni kezdett.

– Meg kell nyernem a lottóötöst – sóhajtottam, aztán lefordítva a telefonomat nekiláttam a fonnyadozó salátámnak. Ha nyernék a lottón, leléphetnénk Flóval megfizethetetlen másfél szobás bérleményünkből. Nem kell nekem három vízesés meg jachtkikötő. Csupán egy hely, ahol jól elférünk ketten, talán egy kert, meg egy jó iskola a közelben. Egy hely, ahol otthont teremthetnénk.

Persze tisztában voltam vele, hogy ez csak vágyálom. Annyi esélyem volt házat venni, mint gyalogosan megnyerni a kentuckyi derbit.

De azért szerettem házkeresősdit játszani. Amikor elképzeltem, hogy ezekben a házakban élek, megnyugtató érzés fogott el, különösen az egyszerűbb, a nagyváros hullámverésétől távol eső, zöldövezeti vagy kisvárosi csendes utcák virágzó kertjeiben álló apró házikók – amolyan hétköznapi otthonok – esetében.

Mint amilyen az utolsó nevelőszüleim háza is volt.

Tizenhárom éves voltam, és ez volt a harmadik, egyben utolsó alkalom, hogy gondozásba vettek. Amikor az iskolai hangosbemondón keresztül az irodába hívtak, már tudtam, mi vár rám. Egy újabb táskás szemű szociális munkás, jól begyakorolt, szívélyes mosollyal az arcán. Nem is kellett elmagyaráznia, miért jött; már számítottam rá. A nevére nem is emlékszem. Elvitt anya lakására, hogy összepakoljuk a táskámat, aztán elautóztunk egy gyerekotthonba, ahol meg kellett várnom, hogy kiderüljön, hová mehetek. A gyerekotthonból egy emeletes ágy homályos képe és az olcsó öblítő illata él az emlékeimben. Olyan erős bűntudatom volt, hogy nem tudtam aludni. Meg voltam győződve róla, hogy ez esetben az én hibám, hogy ott vagyok. Volt ott egy kislány, akinek pokémonos huzat volt a műanyag gyerekotthoni párnáján, és aki végigsírta az álmatlan éjszakákat. Én nem hiszem, hogy sírtam volna. Szerintem akkorra már túl voltam minden síráson.

Amikor egy héttel később elhagytam a gyerekotthont, egy Bradford Woods-i vidéki házba vittek, Pittsburgh legészakibb részére. Emlékszem, hogy május volt, és a házhoz vezető kocsifeljárót virágzó orgonabokrok szegélyezték. Az árnyas fák és a tökéletes zöld gyep szinte már valótlannak tűnt. Később megtudtam, hogy Wayne Overbeck, az új nevelőapám a pázsit megszállottja. Az egész évet a talajlazítás, a vetés, a nyírás és a trágyázás ideje szerint ütemezte. Az volt a kedvenc nyári időtöltése, hogy slaggal és sörrel a kezében végigjárta a füvet, és közben fülhallgatóval baseballmeccset hallgatott. Wayne számára egyszerű volt az élet. Nem volt másra szüksége, csak az otthonára, a családjára és a gyepére.

A felesége, Suni egy kicsit bonyolultabb volt, de nem sokkal. A város egyik főiskolájának felvételi osztályán dolgozott, és örökké nyüzsgött. Suninak mindig volt valami új hobbija, amivel elfoglalta magát: hol emlékkönyveket, hol üvegmozaikot készített, máskor vadon termett élelmiszert gyűjtött, vagy épp madarakat figyelt meg.

Overbeckéknek volt két saját gyerekük – Lance és Alison –, de nevelt gyerekeket is befogadtak, mert ahogy Suni mondta: „Nincs értelme parlagon hagyni két tökéletesen jó szobát.” Otthonuk rend és káosz között billegett, mindig emberek és zajok töltötték be: Wayne baseballmeccseinek hangja a TV-ből, Lance gitárja és pop-punk zenéi, Alison és barátnőinek kóruspróbái, és a szobák között ide-oda szaladgáló Arthur nevű corgijuk izgatott ugatása. Amikor ott laktam – vagyis a középiskolás éveimben –, a türkiz szobát foglaltam el, a többi, egymást váltó nevelt gyerek pedig a mályva szobát kapta: Thad, aki hétéves volt, és csak pár hónapig maradt, Leanne, aki egy évvel idősebb volt nálam, és másfél évet töltött ott, végül pedig Bethany, aki olyan félénk volt, hogy beszélgetés közben nem is tudott az ember szemébe nézni. Suni és Wayne mindannyiunkkal ugyanúgy, családtagként bánt.

Jól éreztem magam Overbeckéknél. Mégis szerettem volna, ha Tinát kiengedik a Muncy Állami Büntetés-végrehajtási Intézetből, ahová kábítószer-birtoklás miatt zárták be. Arra vágytam, hogy értem jöjjön, és érezzem napfénybe burkoló ölelését. Az ember anyjához semmi sem fogható, még akkor se, ha történetesen junkie. Amikor először mutattam meg Flónak az Óz, a nagy varázslót, és elhangzott benne Dorothy mondata, a „Mindenütt jó, de legjobb otthon…”, én még akkor is Tinára gondoltam. Az otthon érzetét számomra egy személy, nem pedig egy hely jelentette. Ez most is így van, csak ez a személy most Flo.

Ahogy ezen az unalmas csütörtöki napon a salátámat eszegettem a munkahelyemen, végiggondoltam az összes helyet, ahol Overbeckék után laktam. A főiskolai kollégiumokat és a bérelt szobákat. Aztán, miután várandós lettem, volt egy rövid időszak, amikor Timmel éltem…

– Hagyjuk már a floridai milliomosokat! – fakadt ki Eva viszolyogva. – Valami olyan kecót keressünk, ami életszerű. – Azzal felém tolta a telefonomat.

– Én a kúriákban hiszek – mondta Caitlin buzgón.

Eva hozzávágta összegyűrt szalvétáját.

– Én meg nem. Nekem olyan álom kell, ami meg is valósulhat.

Törtem a fejem, hátha eszembe jut valami igazán átlagos hely, ahol a kertvárosi utcákon megállnak az iskolabuszok, és ahol a gyerekek átbicajozzák a hosszú nyári délutánokat. Talán Ohio? Végiggörgettem a clevelandi földszintes és szinteltolásos családi házakat, közben azt figyeltem, hol van gyep meg olyan szoba, ami tetszene Flónak. Egész életében velem lakott egy helyiségben – hogy örülne, ha saját szobát kaphatna…

Florence-t nem terveztük. Naiv (buta) huszonegy éves voltam, aki kész volt azonnal beleszeretni valakibe, aki egy cseppet is kedves hozzá. Amikor megismerkedtem Timmel, kötődési zavarban szenvedtem, és rögtön jó alaposan bele is zúgtam. Harmadévesen ott találtam magam terhesen egy olyan sráctól, akiről azt hittem, szeretem, s aki éppolyan naiv (buta) volt, mint én.

Azt akarta, hogy tartsam meg a babát, én meg elég fiatal voltam ahhoz, hogy higgyek neki, amikor azt állította, mindig mellettem lesz. Annyira akartam hinni neki, és miközben összeraktuk a lapra szerelt gyerekágyat a kibérelt stúdiólakásban, tényleg úgy gondoltam, talán sikerülhet. Tim most a menyasszonyával, Alyssával él Seattle-ben, ahová a mesterképzés után költözött. Minden hétfőn, csütörtökön és vasárnap felhívja Flót, meg csomagokat is küld neki. Fizeti a gyerektartást. Többnyire. Nem viseli meg túlzottan, hogy az ország túlsó felén lakik. Pedig én egy hétvégét is alig bírok ki Flo nélkül, amikor Timhez utazik. Mezítláb is átkelnék a Sziklás-hegységen a legnagyobb télben, hogy eljussak hozzá. Ezért a gyerekért akár medvékkel is megküzdenék.

Vagy otthagynám az egyetemet, és napi nyolc órában pénzügyesként dolgoznék egy egészségügyi intézményben.

Megnyitottam egy csinos kis faház hirdetését. A hátsó kertben egy terebélyes tölgyfa ágai közé gyerekkuckót szereltek, a gyerekszoba festése pedig tündérlakra emlékeztetett. Odaképzeltem magunkat, ahogy esténként ebbe a babarózsaszín emeletes ágyba fektetem le Flót, aki persze már kinőtt a rózsaszín dolgokból. Ő legalábbis állandóan ezt mondogatja. Gyomortáji nyugtalan érzésem enyhülni kezdett.

– Mit szóltok ehhez? – körbemutattam a telefonomat a többieknek.

Eva, akinek szintén voltak gyerekei, elismerően sóhajtott.

– Szerinted be tudnék még szuszakolni oda egy harmadik ágyat?

Caitlin, akinek nem voltak gyerekei, húzta az orrát.

– Hát, nem egy álomház. Túl valódi.

Megráztam a fejem.

– Tökéletes.

Senki nem mondja el az embernek, milyen nehéz lesz szülőnek lenni – a tapasztalt szülők akkor járnak legközelebb a titok kikottyantásához, amikor azzal a bizonyos fanyar mosollyal néznek az avatatlanokra. Hogy is magyaráznád el a járatlanoknak, hogy az anyai szeretet valami nagy, sötét és véres, tumorszerű érzés? Semmi köze a lágyan elmosódó Johnson & Johnson babahintőpor-reklámokhoz. Inkább a Titanichoz hasonlít. Tudjuk, hogy süllyed a hajó, bármit is csinálunk, de Isten segítségével el tudjuk juttatni azt a gyereket egy úszó ajtólaphoz (vagy egy babarózsaszín emeletes ágyba), még mielőtt meghalunk.

Florence-t szeretni rémisztő számomra.

Florence előtt sosem vettem észre, mennyire szomorú, mennyire magányos voltam. Nem voltam tisztában azzal, mennyire elhagyatott voltam érzelmileg. De amikor ránéztem a lányomra, hirtelen megvilágosodott előttem az életem, és ez nem volt éppen kellemes. Elképzeltem, mi lenne, ha az én gyerekkoromat kellene élnie: egyedül egy hideg lakásban újra meg újra lejátszott filmek zenéjére melegíteni a dobozos sajtos makarónit, és amikor a szomszédok túl hangosan veszekszenek, örökké az ajtóhoz rohanni, ellenőrizni, hogy zárva van-e… Szinte összeomlottam a gondolattól.

De nekem mennyivel ment jobban, mint Tinának? Persze én nem téptem be, vagy nem hagytam magára Flót, hogy közben az utcán űzzem az ipart, meg a sitten se ültem, mindazonáltal egy ócska, gyanús fűtésű bérlakásban éltünk. Amit amúgy már nem is tudtam sokáig finanszírozni.

– Mégiscsak veszek egy lottót – fakadtam ki, amikor lepillantottam a tündérmeséből szalasztott hálószobára, amire nem volt pénzem.

És ekkor történt, hogy Caitlin kibökött valamit, ami örökre megváltoztatta az életemet.

– Felejtsd el a lottót! – csattant fel, s közben felállt, hogy kidobja az otthagyott maradékait. – Neked egy kincsesház kellene!

Fogalmam sem volt, miről beszél.

– Kincsesház?

– Tudod, amik a TikTokon vannak. Azok a lomos házak. – Caitlin fellelkesülve húzta elő a telefonját. – Szent ég, ezeket te nagyon fogod bírni! Tessék, itt vannak! – Azzal odanyújtotta elém a jövőmet.