Alison Roberts

Hontalan szív

Josie Metcalfe

Két keréken tér vissza a szerelem

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Alison Roberts, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A SZÍVHANG 734. eredeti címe: The Surrogate’s Unexpected Miracle

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Bosnyák Edit

© Josie Metcalfe, 2006 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A Szívhang 735. eredeti címe: A Very Special Proposal

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

Magyarra fordította: Kassai István

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 734–735. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-876-4

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Alison Roberts

Hontalan szív

1. FEJEZET

Hogy sülhetett el balul ennyi minden egyszerre?

Ellie Thomas olyan erősen szorította a fülére a telefont, hogy megfájdutak az ujjai. Igen, valóban ez történik…

De az, amit most hallott, nem lehet igaz!

Vagy talán mégis?

– Itt vagy még, Ava?

A vonal túlsó végén egy darabig csend uralkodott. Ava Ellie legjobb barátnője volt, mióta az eszét tudta. A barátságuk túlélte a gyerekkorukat, a borzalmas fiatalságukat, Ava betegségét és kemoterápiáját. De rengeteg kellemes közös élményük is volt, például két évvel ezelőtt, amikor Ava felkérte Ellie-t koszorúslánynak. Utána megint nehéz időszak következett, mert Ava kétségbeesett attól, hogy nem lehet gyereke. Ez volt az egyik szomorú mellékhatása annak a beavatkozásnak, amely megmentette az életét.

Ellie biztosra vette, hogy a barátságuk örökre megmarad. Egészen két héttel ezelőttig…

– Igen, itt vagyok – felelte Ava, és Ellie hallotta a hangján, hogy zokog. – Nagyon sajnálom, Ellie… nagyon sajnálom.

Sajnálja? Talán azt hiszi, hogy ezzel mindent helyre lehet hozni?

– Hol vagy? – kérdezte Ellie, mert a háttérben hallatszó zaj egy pályaudvarra emlékeztette. – Mondj már valamit, Ava! Majd kitalálunk valamit. Egy hete próbállak elérni.

Ellie egészen pontosan azóta próbálta elérni a barátnőjét, mióta megtudta, hogy Marco, Ava jóképű, de kiszámíthatatlan férje összepakolta a holmiját, és elköltözött egy borzalmas veszekedést követően. Azon a napon, amikor utoljára találkoztak hármasban.

– Igazság szerint megijedtem egy kicsit – tette hozzá Ellie.

Valójában inkább pánikba esett, és majdnem beleőrült, amiért a barátnője makacsul hallgat.

Elszorult a torka a félelemtől, és alig kapott levegőt. Ez nem lehet igaz! Egy efféle barátság nem érhet csak úgy véget, főleg valami olyasmi miatt, ami nem is az ő hibája.

– Nem bátorítottam Marcót, Ava! Én is ugyanúgy megdöbbentem, mint te, amikor meg akart csókolni.

– Nem te voltál az egyetlen – mondta erre Ava. Abbahagyta a zokogást, és színtelenné vált a hangja. – Egész idő alatt megcsalt engem, és be is ismerte. Azt mondta, hogy jobbat érdemel nálam, és nem kellett volna összeházasodnunk. El sem akarom hinni, hogy egy gyerekkel próbáltuk megmenteni a kapcsolatunkat!

Ellie megszédült, és vett néhány mély lélegzetet.

– De nektek négy hét múlva valóban gyereketek lesz, Ava!

– Nem érted meg, hogy én így nem vagyok rá képes, Ellie? Romokban hever az életem, ráadásul az a gyerek igazából nem is az enyém.

Avának igaza volt, mert a gyerek tulajdonképpen Ellie és Marco gyereke volt. Ellie meg akarta ajándékozni a barátnőjét egy babával, hogy megkapja azt az életet, amire vágyott. Habozás nélkül felajánlotta neki, hogy ő lesz a béranya, pedig ez egy komoly döntés. De Ava volt a legjobb barátnője és egyben a családja.

Ellie félelme hirtelen haragba csapott át.

– A huszonharmadik hétben vagyok a ti gyereketekkel, Ava! Én nem akartam gyereket. Egyedülálló vagyok, családi háttér sincs mögöttem, és hat hét múlva vissza kell mennem dolgozni, hogy ki tudjam fizetni a lakbért.

– Mennem kell, Ellie. Nem akarom lekésni a gépet.

– A repülőgépet? Hová akarsz menni? Ava? Ava!

Barátnője egyszerűen kinyomta a hívást, Ellie pedig döbbenten meredt a kijelzőre. A háttérképen Ava és Ellie látszott, amint átölelték egymást, és boldogan mosolyognak.

Ellie leejtette a telefont a földre, megsimogatta gömbölyű hasát, utána lehajtotta a fejét, és vett néhány mély lélegzetet. Úgy érezte, megfullad a kétségbeeséstől meg a haragtól, és tudta, hogy ez a fájdalom sokáig fog tartani. A mellkasára nehezedő nyomás lassan a háta felé vándorolt, onnan pedig a hasa felé, és egyre erősebb lett…

Érezte, hogy göcsösen megrándul a hasa, ami már nem az érzései fizikai megnyilvánulása volt. A sürgősségi osztályon dolgozott ápolónőként, ezért pontosan tudta, mi történik vele. De hiába várt a következő fájdalomra, mert hirtelen érezte, hogy végigcsorog a lábán valami, ami pillanatok alatt tócsába gyűlt a linóleumon. Azonnal rájött arra, hogy nagy bajban van.

Belekapaszkodott a fotel karfájába, óvatosan lehajolt, hogy felvegye a telefont a földről, és tárcsázta a 911-et.

– Általános segélyhívó, miben segíthetünk?

Lucas Gilmore már hozzászokott, hogy keresztül kell verekednie magát a növényzeten, ha be akar jutni a házba. Előbb-utóbb meg fogja metszeni a bokrokat, de most az a legfontosabb, hogy lakhatóvá tegye a házat.

A mögötte haladó férfi megállt a lépcső alján, és leporolta a nadrágjáról a száraz leveleket és a pókhálókat. Mike kissé kényszeredetten mosolygott, de hát ingatlanügynök volt, ezért nem adott hangot az elégedetlenségének.

Utána körbenézett, és szemügyre vette a fából épült, hatalmas villát.

– Kissé le van robbanva, nem igaz, dr. Gilmore?

– Igen. Az anyám évek óta egy idősotthonban lakott, ezért bérbe adtam a házat egy ügynökségen keresztül, de sajnos azzal nem foglalkoztak, hogy rendben tartsák. Odabent is meglehetősen áldatlan állapotok uralkodnak. Néhány oposszum is beköltözött.

Mike dünnyögött valamit, és felment a bejárati ajtóhoz.

– Ebben az állapotban nem lesz könnyű megszabadulni tőle, habár az ingatlanárak most az egekbe szöktek, és a ház fekvése igazán ideális. A tengerpart és az erdő miatt építési telekként sokat ér.

Lucasnak elkomorult az arca. Ez a ház fontos volt számára, és nem akarta, hogy lerombolják. Jelenleg rossz állapotban volt ugyan, de a 19. század elején gyönyörű villa volt a tornyaival és a fedett verandájával.

– Megpróbálom rendbe hozni, amilyen gyorsan csak lehet. Három héttel ezelőtt, amikor visszajöttem Új-Zélandra, megbíztam egy céget a takarítással. A következő lépésben a kertet fogom rendbe tenni, de sok dolgom van.

– A North Shore Kórházban dolgozik, igaz?

– Igen – felelte Lucas, és kinyitotta a bejárati ajtót, amelyre sürgősen ráfért volna egy festés. – Egy másik orvost helyettesítek három hónapon keresztül, ami elegendő idő ahhoz, hogy elintézzem itt az ügyes-bajos dolgaimat.

És három hónap alatt azt is eldöntheti, hová fog menni, és hol fog dolgozni ezután.

– Biztos, hogy el akarja adni? – kérdezte Mike.

Lucas hallgatott, miközben bekísérte a férfit a ház hátsó részében lévő konyhába. A falakra színes foltokat vetített a bejárati ajtó ólomüveg ablaka.

Vajon valóban el akarja adni ezt a házat, amelyet az otthonának érez?

Természetesen nem. Itt soha nem érezte magát feleslegesnek. Lázadó tinédzserként már majdnem túlságosan idős volt ahhoz, hogy új nevelőcsaládhoz kerüljön, de Gilmore-ék befogadták, és a fiukként szerették.

Az sem tántorította el őket, hogy Lucas eleinte szándékosan rosszul viselkedett, hogy ne kelljen olyan sokáig várnia arra, hogy kirakják onnan is. Nem akarta túlságosan jól érezni magát, pedig Gilmore-ék mindent megtettek érte. Lucas bármikor lemehetett a tengerpartra, vagy sétálhatott egyet az erdőben, és nagyon finom ételeket kapott. De előbb-utóbb minden családban feleslegessé vált, és nem akarta, hogy fájdalmas legyen a búcsú.

Gilmore-ék elég idősek voltak, amikor magukhoz vették, de nem adták fel, és észrevették, hogy érdemes küzdeni Lucasért.

És ő most mégis el akarta adni a házat. Mióta Eric Gilmore meghalt, Lucas tudta, hogy meg kell majd hoznia ezt a döntést, akkor is, ha megszakad tőle a szíve. Dorothynak a demencia miatt ápolásra volt szüksége, ezért keresett neki egy olyan otthont Sydney-ben, amely közel volt a kórházhoz, hogy rendszeresen meg tudja látogatni. Ez öt évvel ezelőtt történt, és Dorothy hat héttel ezelőtt halt meg.

Lucas nem lepődött meg azon, hogy ő örökölte a házat, amely húsz évvel ezelőtt félreesőnek számított, de időközben gyorsan el lehetett onnan jutni Aucklandbe, a világ egyik legvonzóbb városába. Csak azon csodálkozott, hogy az egyik távoli unokatestvér, Brian Gilmore megtámadta a végrendeletet.

Brian közölte Lucasszal, hogy csak egy árva gyerek volt, akit Gilmore-ék hivatalosan nem fogadtak örökbe, ezért nem tarthat igényt az örökségre. Brian azt is kitalálta, hogy a telket fel lehetne osztani hat részre, vagy egy szanatóriumot lehetne csinálni a házból a tengerparti fekvése és a hatalmas kertje miatt.

Ehhez azonban le kellett volna bontani a házat.

Lucas belépett a hosszúkás, teraszra nyíló konyhába, amelyet Dorothy annyira szeretett. Az ablakokon keresztül rá lehetett látni a konyhakertre, amelyet időközben ellepett a gyom, de régen Eric egyik büszkesége volt. A gyász miatt Lucas hirtelen megtorpant, és vett egy mély lélegzetet. Gilmore-ék elég idősek voltak ahhoz, hogy a nagyszülei legyenek, mégis ők voltak az egyetlen szülők, akiket valaha szeretett. Rettenetesen büszkék voltak Lucasra, amikor megszerezte az orvosi diplomát.

– Nagyon szép… – jegyezte meg Mike, miközben körülnézett, azután vágott egy grimaszt, mert felfedezte az egyik betört ablakot. – Helyesen tette, hogy nem dobta ki az antik bútorokat, mert így sokkal barátságosabbnak tűnik a ház.

– Ez a ház csodálatos otthon lenne egy olyan család számára, amelyik szereti. Nem fogom eladni olyanoknak, akik le akarják bontani.

Lucast fájdalmasan érintették Brian szavai. Talán Gilmore-ék nem tudták, hogyan kell elindítani az örökbefogadási eljárást… Amikor beíratták Lucast az új iskolába, megváltoztatták a nevét, és ez elegendőnek bizonyult. Lucast azóta Lucas Gilmore-nak hívták, és Gilmore-ék a fiukként szerették.

Éppen ezért elhatározta, nem fogja hagyni, hogy Brian tönkretegye ezt a csodát, és az ügyvédei már biztosították afelől, hogy Brian el fogja veszíteni a pert. Saját családot Lucas nem akart, mert tudta, hogy pillanatok alatt rosszra fordulhat minden, és ha eljátszott volna ezzel a gondolattal, a múltbéli emlékek miatt akkor sem itt alapított volna családot.

De ennek a háznak családra, sok nevetésre és szeretetre volt szüksége, és Lucas abban reménykedett, hogy három hónap alatt rátalál a megfelelő vevőre.

– Egyedül is körbe tud nézni, Mike? – kérdezte az ingatlanügynöktől. – Csukja be maga után az ajtót, miután végzett! Hamarosan kezdődik a műszakom a kórházban, és maga is tudja, hogy ebben a napszakban rettenetesen sűrű a forgalom.

Ha Ellie nem félt volna annyira, kellemetlenül érintette volna, hogy ilyen állapotban bukkan fel a saját munkahelyén.

Egy keskeny hordágyon térdelt, fejét a karjára hajtotta, és az égnek meredt a feneke. Amikor a mentősök megérkeztek, azonnal bekötöttek neki egy infúziót, és szirénázva szállították be a kórházba. Ellie abban a pillanatban rájött, hogy jogos volt az aggodalma. Útközben a magzatburok megrepedt, amitől még kritikusabbá vált az állapota.

– Valami nincs rendjén – magyarázta a mentősöknek. – Azt hiszem, előrecsúszott a köldökzsinór.

A mentős bólintott.

– Amint kitoljuk innen, lassan térdeljen fel, és hajtsa le a fejét, hogy a gravitáció segítségével megszüntethessük a köldökzsinórra nehezedő nyomást!

– Rendben van.

Amikor kivették a mentőautóból, az egyik mentős segítségével a hasára fordult, feltérdelt, lehajtotta a fejét a behajlított karjai közé, és ebben a pozícióban érkezett meg a sürgősségi osztályra.

Feleslegesen figyelmeztették, hogy ne nyomjon, mert ő is tudta, hogy az veszélyes lenne. Ha a magzat feje túlságosan ránehezedik a köldökzsinórra, megszűnik az oxigénellátás, és a baba akár meg is halhat. Márpedig ez nem történhet meg. Ava és Marco ki fog békülni egymással. Rettenetesen vágytak erre a gyerekre. Az első ultrahangvizsgálat alkalmával mind a hárman elsírták magukat. Ellie képtelen volt elhinni, hogy csak a kapcsolatuk megmentése miatt akarják ezt a gyereket.

A fájások már egyre sűrűbbek lettek, de Ellie egyelőre nem érzte úgy, hogy nyomnia kell. A mentősök bizonyára tájékoztatták a kórházat a vérveszteségről, de arra nem volt idejük, hogy a legújabb fejleményekről is beszámoljanak. Vajon előkészítették a műtőt?

A kissé megalázó testhelyzet miatt Ellie csak futkározó lábakat látott, miközben eltolták a recepciós pult előtt, és ketten megtámasztották kétoldalról, hogy ne veszítse el az egyensúlyát.

De a hangokat felismerte.

– Gondok vannak a köldökzsinórral – mondta valaki. – A magzatburok húsz perccel ezelőtt megrepedt.

– Semmi baj, Ellie. Minden rendben lesz – mondta Sue, aki Ellie egyik barátnője volt, és megsimogatta a hátát. – Átvennéd, Luke? Ki kell derítenem, készen áll-e a műtő.

Ellie előtt eltoltak egy EKG-készüléket és egy infúziós tálcát. A hangok jellemzőek voltak erre az osztályra. Ha Ellie most a hordágy mellett állt volna köpenyben és sztetoszkóppal a nyakában, minden normálisnak tűnt volna.

De betegként még sohasem járt itt, ezért nem számított rá, hogy ilyen kiszolgáltatottnak fogja érezni magát.

– Mindjárt átemeljük az ágyra – mondta valaki. – Ne aggódjon, nem lesz semmi dolga!

– Először a bal oldalára fektessük, és tegyünk alá két párnát, hogy megtámasszuk a csípőjét! – mondta egy férfi, akinek a hangját Ellie nem ismerte fel. – Nagyon jó! Engedjétek lejjebb az ágy fejtámláját, és adjatok oxigént az anyának! Az anyának? Ellie lehunyta a szemét. Ő nem akart anya lenni. Ez az egész olyan, mint egy rémálom. Talán mindjárt felébred, és Ava meg Marco izgatott mosolyát fogja látni.

A testhelyzete időközben már kevésbé volt megalázó, de továbbra is csak a zöld orvosi köpenyeket látta. Az orvos arcát akkor pillantotta meg először, amikor a férfi lehajolt hozzá: napbarnított bőr, kócos, barna haj és barna szem.

– Helló, Ellie! Luke Gilmore vagyok, az egyik orvos. Most gyorsan megvizsgálom, hogy kiderítsem, mi a helyzet, rendben?

Ellie bólintott.

Luke Gilmore? Biztosan mostanában került ide, vagy helyettesít valakit. Ellie három hete nem dolgozott, hogy felkészülhessen a szülésre, ezért még nem találkozott dr. Gilmore-ral. Legalábbis ezt a nevet még sohasem hallotta.

Vagy talán mégis? Valahonnan ismerősnek tűnt neki ez a férfi…

Amikor a fájások a tetőfokukra hágtak, Ellie-nek olyan érzése volt, mintha belülről próbálta volna szétszakítani valami. Gyorsan belenyomta az öklét a szájába, mégis felkiáltott.

– Milyen gyakoriak a fájások?

– Kétpercesek.

– Körülbelül mennyi vért vesztett a beteg?

– Ötszáz millilitert, mióta behozták, de a mentőautóban kapott egy liter sóoldatot.

– Még mindig vérzik. Adjanak neki még egy litert!

Ez dr. Gilmore hangja volt, és nagyon magabiztosnak tűnt. Ellie érezte, hogy deréktól lefelé szabaddá tették. Talán jobb is, hogy nem ismeri ezt az orvost, habár így is elég sok kollégája bent volt a szobában, akik sokkal többet láttak belőle a kelleténél. De természetesen most az a legfontosabb, hogy ne essék baja neki és a magzatnak. Ha nem marad abba a vérzés, mindketten meghalhatnak.

Utána érezte, hogy az orvos óvatosan belényúlt, hogy megvizsgálja.

– Most nyomást fog érezni, Ellie – mondta higgadtan dr. Gilmore. – Le kell vennem a terhet a köldökzsinórról.

A következő pillanatban Ellie érezte, hogy az orvos erősen megnyomja a baba fejét.

– Veszélyeztetett terhes volt a beteg?

– Nem tudunk róla – felelte kissé szégyenkezve a mentős, mert ezt a kérdést fel kellett volna tennie.

– Mélyen fekvő volt a méhlepényem – szólt közbe Ellie, habár az oxigénmaszk miatt alig lehetett érteni, mit mond.

– Tessék? – kérdezte Luke, aki továbbra is a baba fejét nyomta.

– Mélyen fekvő volt a méhlepényem – ismételte meg Ellie. – Szerencsére nem túlságosan, de ezen a héten be kellett volna jönnöm ellenőrzésre, hogy kiderüljön, be kell-e feküdnöm, hogy szükség esetén azonnal megműthessenek.

Luke meglepetten felkapta a fejét.

– Ellie ápolónő – magyarázta Sue. – Egész pontosan a sürgősségi osztály egyik legjobb ápolónője. És végre megérkezett az egyik nőgyógyász a szülészetről.

Luke a kolléganője felé fordult.

– Gondok vannak a köldökzsinórral – magyarázta. – A méhszáj már nyitva van, de még mindig az első fázisban járunk. Valószínűleg meg kell műteni. Mikor tolhatjuk be a műtőbe?

– Az osztály személyzete jelenleg hármas ikrek megszületésénél segédkezik, de hamarosan felszabadul az egyik orvos – felelte a fiatal doktornő. – Talán veszélyben forog a baba élete?

Dr. Gilmore felsóhajtott.

– Már bekötötték a szívmonitort?

– Igen – felelte valaki. – A baba szívverése százharminc. Nem, várjunk csak! Száztíz. Egyre lassabban ver a szíve.

Ellie-nek elszorult a torka. Hirtelen komollyá vált a helyzet. Ha a magzat szívfrekvenciája csökkenő értéket mutat, az azt jelenti, hogy a feje még mindig túl erősen nyomja a köldökzsinórt. Vagyis egyre kevesebb idejük maradt.

És ha ez még nem lett volna elég…

– Nyomnom kell! – mondta Ellie.

– Ne nyomjon! – kiáltotta izgatottan a fiatal doktornő. – Lélegezzen egyenletesen, és lazítsa el az izmait! Ellie legszívesebben gúnyosan felhorkant volna. Ennek a nőnek nincs semmiféle tapasztalata?

Kétségbeesetten küzdött a fájások ellen, és összepréselte az ajkát, hogy el tudja viselni a fájdalmat.

– A szívverés már csak nyolcvan – mondta valaki.

– Mire elkészül a műtő, túl késő lesz – közölte Luke. – Készítsék elő a szülészcsipeszt! És hívjanak le valakit a gyerekosztályról! Kérem, vegye át, Anne! Tegye rá a két ujját a baba fejére, és nyomja felfelé! Hall engem, Ellie?

– I… igen – nyöszörögte rémülten Ellie.

Luke leguggolt a nő mellé, és belenézett a szemébe.

– Ki kell vennünk a gyereket. A méhszáj már nyitva van, és a többit a csipesz segítségével elintézzük. Nyugodjon meg, Ellie! Sokáig dolgoztam a szülészeten, és sok szülést levezettem már. Beleegyezik abba, hogy folytassam?

Ellie egyáltalán nem értett egyet azzal, ami vele történik, de az orvos tekintetéből bizakodás és remény áradt, ezért bólintott.

– Sajnos nincs időnk arra, hogy csillapítsuk a fájdalmát, de adhatunk magának nevetőgázt. Sajnálom, de ez nem lesz könnyű.

Luke úgy nézett Ellie-re, mintha legszívesebben átvállalná tőle a fájdalmat, hogy őt megkímélje. Ellie lehunyta a szemét, hogy visszatartsa a könnyeit, és megint bólintott.

– Rendben.

Miközben kipakolták a fémtálcára az eszközöket, szinte tapintani lehetett a szobában a feszültséget. Utána Ellie-t a hátára fordították, steril kendőket terítettek alá, és beemelték a lábát a kengyelbe.

Luke egész idő alatt Ellie-vel beszélgetett.

– Beadok magának egy helyi érzéstelenítőt a császármetszés miatt. Valószínűleg csípni fog.

Eléggé csípett, de Ellie tudta, hogy ez csak a kezdet. Mélyen beszívta az oxigént, amelyhez időközben fájdalomcsillapítót is adagoltak.

– Most bevezetem kétoldalról a csipeszt. Rendben van. A legközelebbi fájásnál nyomjon, drágám, amilyen erősen csak tud!

Drágám?

Ez a szó keresztülhatolt Ellie fájdalmán és félelmén. Csak egy szó volt, amit elfelejtettek, amint kimondták, de ő ebbe kapaszkodott bele. Újra és újra eszébe jutott, és minden egyes alkalommal jóleső érzés járta át a testét. Tartást és biztonságot adott neki ebben az ijesztő helyzetben. A következő fájásnál Luke szólt, hogy nyomjon, és Ellie teljes erőből nyomni kezdett.

Talán csak azért tudta összeszedni az erejét, mert ez a kedves szó éppen a megfelelő pillanatban hangzott el. Végtére is Ellie-nek alig egy órával korábban fordított hátat a legjobb barátnője.

Két fájással és két erőteljes nyomással később Luke kihúzta a csipesz segítségével a baba fejét, és Ellie érezte, ahogy a gyerek megszületik.

– Egy kisfiú, Ellie! – mondta valaki.

De ő ezt már tudta, csakúgy, mint Ava és Marco. Már azt is eldöntötték, hogy Carlos lesz a neve.

Hirtelen rádöbbent, hogy a szobában csönd lett. Nem sírt fel a gyerek. Nyomasztó volt a csend, és Ellie-n megint úrrá lett a félelem. Felemelte a fejét, és megpillantotta az apró, csupasz testet, amelyet egy fiatal nő éppen akkor burkolt bele egy törülközőbe.

Ellie nem ismerte a nőt. Talán a fiatal nőgyógyász volt az.

– Mindent megteszünk a kisfiáért, Ellie – mondta a nő, miután Ellie felé fordult.

Ő visszaejtette a fejét az ágyra, és végre szabad folyást engedett a könnyeinek.

– De ez nem is az én gyerekem! – zokogta. – És most már nem kell senkinek…

2. FEJEZET

Tessék?

Lucas abban reménykedett, hogy rosszul hallotta.

Senkinek sem kell ez a gyerek?

– Ellie béranya volt – magyarázta halkan Sue. – Úgy tűnik, valami nem úgy sült el, mint ahogy tervezte.

Lucast cseppet sem érdekelte, hogy mi történt, és úrrá lett rajta a harag. Pontosan tudta, milyen érzés nemkívánatos gyereknek lenni, akinek egyedül kell megküzdenie az élettel. Pontosan tudta, milyen érzés annyira értéktelennek lenni, hogy senki sem szereti az embert.

De a haragja hirtelen elszállt, és kinyújtotta a kezét a kolléganője felé.

– Adja ide nekem!

Átvette Anne-től a mozdulatlan csomagot, rátette a mérlegre, amelyre már gyorsan kipakolták az újraélesztéshez szükséges eszközöket. Luke rátette az oxigénmaszkot a csecsemő arcára, azután ráfektette mind a két tenyerét az ijesztően törékenynek látszó mellkasra, és a hüvelykujjaival ütemesen nyomogatni kezdte a szegcsontot. Sue odalépett hozzá, és megemelte a maszkot. Egy adag oxigén, három nyomás.

Küzdened kell… rajta! Megígérem, hogy megéri!

Senki sem hallotta a Lucas fejében formálódó szavakat. Vagy talán a szívéből érkeztek?

Valaki szeretni fog téged…

A következő gondolata inkább csak egy érzés volt, amely úgy borította el, mint egy hullám, és teljesen váratlanul érte:

Én szeretlek téged.

Gyorsan elhessegette ezt a gondolatot. Nem keveredhet bele érzelmileg ebbe az esetbe, mert azzal senkinek sem segít. Orvosként kell viselkednie. A következő lépés az intubáció és a köldökön keresztül behelyezett branül lesz.

De ekkor megtörtént a csoda. Az apró arcocska ráncos lett a dühtől, és a harmadik levegővételtől megfelelő erőre kapott ahhoz, hogy felnyöszörögjön. A második próbálkozása pedig még erőteljesebb lett.

Ezek szerint ennek a kisfiúnak a vérében van a küzdés!

Ezután Lucas még egy kiáltást hallott, de ez a háta mögül érkezett. A zokogó anya kiáltott fel, aki nem akarta ezt a gyereket.

Megkeményedett a szíve, és elkomorult az arca, miközben a nő felé fordult.

De azután megpillantotta Ellie arcát.

Az anyuka felkönyökölt, úgy nézte végig a mentőakciót, és hallotta, hogy a gyerek felsírt. A haja borzas volt, az arca ijesztően sápadt a vérveszteség miatt, és a tekintetéből nem az áradt, hogy nem akarja ezt a gyereket.

Ez a tekintet egy aggódó anyáé volt.

– Kérem! – suttogta Ellie. – A karomba vehetem a gyermekemet?

A sírás miatt minden megváltozott.

Amikor felsírt a gyerek, akit Ellie hónapokon keresztül a szíve alatt hordott, úgy érezte, a feje tetejére állt a világ. A sírás egyenesen a szívéig hatolt, és azonnal birtokba is vette az idők végezetéig.

Az orvos egy darabig olyan megvetően meredt rá, mintha nem akarná a gyerek közelébe engedni, és Ellie jóformán nem is látta az orvos mögött fekvő kisfiút.

De Sue végül felemelte a gyereket, és mosolyogva bebugyolálta egy törülközőbe.

– Láthatóan minden rendben van vele. Szerintem most pontosan arra van szüksége, hogy ráfektessük az anya mellére, amíg a gyerekorvos megérkezik. Te mit gondolsz, Luke?

Az orvos megvetően felmordult, de Ellie most azzal volt elfoglalva, hogy végre a karjába veheti a gyereket.

Sírt és nevetett egyszerre, és kinyújtotta felé a karját.

– Már nem vérzik – jegyezte meg a nőgyógyász. – Magasabbra emelem a támlát, hogy a karjába tudja venni a gyereket.

Ellie-t annyira lekötötte a baba megmentése, hogy a saját fájdalmáról teljesen megfeledkezett. De végre minden rendben volt. Ő nem fog elvérezni, a gyerek pedig túltette magát a legnehezebb helyzeten. Ellie háta mögé párnákat raktak, és alig várta, hogy Sue odanyújtsa neki a babát.

De vajon ez az új orvos miért néz még mindig úgy rá, mintha valami olyasmit kért volna, amihez nincs joga?

Hiszen pár perccel ezelőtt „drágám”-nak nevezte!

Mielőtt a világra segítette Ellie gyermekét, és megmentette az életét, sőt a gyerek életét is…

És Ellie-nek hirtelen eszébe jutott, hogy mit is mondott ő maga…

De ez nem is az én gyerekem, és most már nem is kell senkinek.

Jóságos ég! Vajon valóban ezt mondta?

Nem csoda, hogy ez a férfi eszelősnek tartja. Vagy szörnyetegnek.

De ekkor Sue odalépett mellé, és Ellie számára megszűnt létezni a világ. Csak azt az apró csecsemőt látta, akit Sue kicsomagolt a törülközőből, miközben egy másik nővér segített Ellie-nek levenni a melltartót és a pólót.

És a következő pillanatban a kisfiú ott feküdt a karjában, és hozzásimult a csupasz melléhez. Sue betakargatta őket egy puha pléddel, hogy ne fázzanak.

Ellie-nek arra sem maradt ideje, hogy felemelje a fejét, és hálásan rámosolyogjon a barátnőjére, mert a kisbaba kinyitotta a szemét, figyelmesen szemügyre vette Ellie arcát, ő pedig nem akarta megszakítani a szemkontaktust.

– Szia, kicsikém! – dünnyögte Ellie. – Én vagyok az anyukád.

Azonnal megrohanták a heves érzések, mintha átalakultak volna a testében a sejtek, és tudta, hogy soha többé nem lesz az az ember, aki néhány perccel korábban volt.

Nem is sejtette, hogy ilyen erőteljes lehet a szeretet, és ezt a fajta szeretetet kizárólag a kisfia iránt érezte.

Valóban azt hitte, hogy képes lesz majd lemondani róla?

Ez a gyerek lénye egy része volt, és az élete árán is hajlandó lett volna megvédeni.

Végül a gyerek törte meg a szemkontaktust, mert lebukott a feje Ellie karjára, kinyitotta a száját, és keresgélni kezdett az anyja melle után. Ellie öszönösen úgy helyezkedett, hogy a gyerek hozzáférjen a mellbimbójához, és lenyűgözve nézte, ahogy a gyerek ügyesen szopni kezd, mintha századjára csinálná.

Ellie mosolyra húzta az ajkát.

– Egyedül jött rá mindenre.

– Azért, mert egy zseni – felelte nevetve Sue. – Készítenünk kell róla egy fényképet.

De Ellie lehunyta a szemét, mire Sue elővette a telefont a köpenye zsebéből, és lassan potyogni kezdtek a könnyei. Egyszerűen leírhatatlan volt ez az érzés. Maga a tökéletes boldogság.

Luke-nak még részletesen dokumentálnia kellett a szülés levezetését, de még nem fogott hozzá a dokumentáció kitöltéséhez.

Újra és újra elkalandozott a figyelme, mert látta a szeme sarkából a gyerek fejét és Ellie arcát. A nő nem sejtette, hogy őt nézi, sőt a férfi azt gyanította, hogy most semmit sem vesz észre a gyerekén kívül.

Ellie és a kisifú úgy nézett egymás szemébe, mintha megigézték volna egymást. Ez az első, néma beszélgetés annyira intim volt, hogy Luke mindig zavarba jött, amikor odanézett.

Éppen ezért lepillantott az előtte levő nyomtatványra.

Valaki már ráírta a beteg adatait: Eleanor Thomas, harminckét éves, harminchatodik hét.

A béranyaság ritkaságnak számított. Vajon Ellie miért és kinek a kedvéért ment bele?

És vajon mi sülhetett el balul? Miért mondta azt, hogy a gyerek már senkinek sem kell?

Ránézésre Ellie-nek nagyon is kellett ez a gyerek.

Olyan benyomást keltett, mintha egy csodát élt volna át, és lenyűgözve bámulta a kisfia arcát. Mintha a világ összes szeretetével el akarná halmozni.

Furcsa volt ez az ügy, és meglepő módon megérintette Luke-ot. Talán azért, mert most költözött vissza a szülői házba.

Vajon az ő anyja is így nézett rá, amikor megszületett?

Nem. Luke már tudta a választ erre a kérdésre. Ezek után nem okozott neki gondot, hogy inkább a nyomtatvánnyal foglalkozzon.

El sem tudta képzelni, hogy egy anya, aki így néz a gyerekére, odaadja őt egy idegennek, és később sem próbálja felkutatni. Vajon az anyja belegondolt, hogy ő egész életében viselni fogja annak következményeit, hogy az anyja nem akarta őt?

Végül megérkezett a gyerekorvos, és azt javasolta, hogy Ellie-t és a babát vigyék fel a gyermekosztályra, hogy megvizsgálhassák, és pár perccel később ki is gurították őket egy hordágyon a folyosóra. A személyzet tagjai már azzal voltak elfoglalva, hogy felkészítsék a szobát a következő drámai esetre, amelyre valószínűleg nem kell majd sokat várni.

De ez az eset lezárult. Luke elvégezte a munkáját, és nem tartozott rá, mi lesz Ellie és a gyerek sorsa.

Felsóhajtott, és elvette az asztalról a nyomtatványt, mert elhatározta, hogy az irodájában fogja kitölteni, és talán meg is tudja csinálni, mielőtt újra lehívják ide. Végtére is ma éjszakás, és nem adhatja át magát a gondolatainak.

Ellie ezen a késői órán nem számított látogatókra. Kényelmesen elhelyezkedett a párnák között, és kiélvezte ezt a pillanatot. A szomszédos kiságy felől lenyűgöző hangok érkeztek, és Ellie igyekezett felfogni, mekkora fordulatot vett hirtelen az élete.

Amikor meghallotta a kopogtatást, azt hitte, hogy az egyik nővér akar benézni hozzá, és amikor megpillantotta Luke-ot, annyira meglepődött, hogy nem tudott köszönni sem.

– Talán zavarok? A nővérpultnál azt mondták, hogy még ébren van.

Ellie döbbenten meredt a férfira. Igen, még ébren volt, éppen ezért nem tudta, mit válaszoljon erre, és önkéntelenül is összeráncolta a szemöldökét.

Vajon mit keres itt ez a férfi? A sürgősségi osztály orvosainak többnyire nem volt idejük arra, hogy ránézzenek a betegekre. Amint a kezelés véget ért, a következő esettel voltak elfoglalva.

Ugyanakkor kedves dolog volt a férfitól, hogy meglátogatta őt, ezért önkéntelenül is elmosolyodott. A férfi ezt invitálásnak vette, és belépett, habár Ellie arcáról a következő pillanatban lefagyott a mosoly.

Talán dr. Gilmore azért jött ide, hogy szemrehányást tegyen neki azért, mert mondott valami meggondolatlanságot egy extrém helyzetben, amikor még azt hitte, hogy a béranyasága katasztrófával végződött?

De a férfi nem látszott dühösnek. Halkan becsukta maga mögött az ajtót, odament az ágyhoz, és ránézett a békésen alvó csecsemőre.

Ellie viszont azon kapta magát, hogy Luke-ot bámulja. Ezek a markáns arcvonások és ez a borzas haj ismerősnek tűnt a számára. Talán dolgozott már itt korábban is, akkoriban, amikor Ellie kezdő volt, és túlságosan lefoglalta a sok új információ?

– Úgy hallottam, hogy a gyerekorvos szerint minden rendben van.

– Igen – felelte Ellie, mert végre rátalált a hangjára. – A baba egyszerűen tökéletes, és a súlya is rendben van ahhoz képest, hogy négy héttel hamarabb született.

Közben a fejében egymást kergették a gondolatok: Luke Gilmore… dr. Gil…

Vagy akkoriban talán még nem volt orvos?

– Jóságos ég! – kiáltott fel halkan Ellie. – Te Lucas Gilmore vagy, igaz?

A férfi döbbenten meredt rá.

– Nos… igen, de tizenöt éve senki sem szólított Lucasnak a szüleimen kívül.

– A Kauri Valley Gimnáziumba jártál, ugye?

Luke értetlenül összeráncolta a szemöldökét.

– Én is oda jártam – magyarázta Ellie. – De te biztosan nem emlékszel rám, mert néhány évfolyammal alattad jártam. De mindennap ugyanazon a buszon utaztunk. A tengerparton laktál, igaz? A Moana Beachen.

Luke nekitámaszkodott az ágy végének, és felkönyökölt a támlára.

– Várjunk csak! Igen, emlékszem rád. Mindig elöl ültél, és hosszú copfjaid voltak.

Ellie kissé zavarba jött attól, hogy a férfi emlékszik rá. Régen majd belehalt volna a gondolatba, hogy a gimnázium hírhedt lázadója, Lucas Gilmore tud a létezéséről. Ijesztőnek és… izgalmasnak találta volna a dolgot.

– Te mindig leghátul ültél a többi vagány sráccal.

– Úgy érted, hogy azokkal, akik állandóan bajba kerültek?

Ellie zavartan harapdálni kezdte az ajkát, mert valóban tudott arról, hogy Lucas állandóan elkövetett valamit az iskolában, és őt az anyja kifejezetten figyelmeztette rá, hogy ne álljon szóba vele.

De ezt természetesen sohasem árulta volna el a férfinak, elsősorban azért, mert láthatóan megváltozott. Nagyszerű orvos lett belőle, aki ma megmentette az ő és a kisfia életét.

Éppen ezért Ellie hanyagul vállat vont, mire a férfi megkönnyebbülten felsóhajtott, és leült az ágy szélére.

– Mindig az egyik barátnőddel voltál, aki különféle sapkákat hordott.