STEPHEN GROSZ

Jól szeretni

HOGYAN ÉPÍTJÜK,
ROMBOLJUK KAPCSOLATAINKAT

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Stephen Grosz: Love’s Labour: How We Break and Make the Bonds of Love

Chatto & Windus, London, 2025

Fordította

Orosz Ildikó

Első kiadás

Copyright © Stephen Grosz, 2025

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Orosz Ildikó, 2025

Minden jog fenntartva

Szerzőfotó © Bettina von Zwehl

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Korrektor Torma Lászlóné

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-633-236-5

Tartalom

Előhang: Átadom magam

Vegyél feleségül

Elvesztett szerelem

Lehetetlen vágy

A test tudása – Három történet

Kapcsolatok

Ajándék

Szikrák

Szeretet és Idő

Hazamegyek

Kísértetek

Utóhang: Szeretet és boldogság

Források és jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Családomnak, szeretettel

…a szeretet ugyanis nehéz. Az ember és ember közti vonzalom: ez talán a legnehezebb feladat, amelyet meg kell oldanunk, a legnagyobb erőfeszítés, a végső próba és kihívás, olyan munka, amelyhez viszonyítva minden más munka csupán előkészület.

RAINER MARIA RILKE: Levelek egy ifjú költőhöz{1}

Ne feledjük, hogy minden kudarc végső soron a szeretet kudarca.

IRIS MURDOCH: The Bell (A harang)

Előhang: Átadom magam

1983. január, az új év első hétfője. Sötét égbolt, jeges zápor. A londoni Harley Street zsúfolásig telve taxikkal. A közlekedési lámpák zöldre váltanak, de az autók nem mozdulnak. Nincs hova menni. Az emberek furcsa szögben, oldalvást tartják esernyőiket, hogy ne akadjanak össze.

Megtalálom az Upper Wimpole Streeten az 5-ös számot, és becsengetek. A recepciós a váróhelyiségbe vezet, amelyet állólámpák világítanak meg. A kandallóban tűz lobog. A sötét parkettát nagy szőnyeg borítja. A váró távolabbi végében ülök le, hogy rálássak a rendelő ajtajára.

Ahhoz, hogy valaki pszichoanalitikus lehessen, neki magának is kell saját analízisbe járnia, és ez az élmény természetesen alapjaiban befolyásolja a munkavégzését. Várom, hogy elkezdődjön a saját analízisem első ülése.

Pontban 9 órakor megjelenik dr. Limentani. Röviden elmosolyodik és biccent. Beinvitál egy szerény, még a váróhelyiségnél is melegebb szobába, és leül a kanapé mögé, az analitikus számára fenntartott székbe.

– Helyezze magát kényelembe. Ülhet a székre, vagy fekhet a kanapéra. – Kis szünet után hozzáteszi: – Szerintem a kanapé kényelmesebb.

Visszatekintve erre a negyven évvel ezelőtti időszakra, pszichoanalitikus-karrierem kezdetére, ma is jól emlékszem arra az átmenetre, amely a külvilág zajából a belső csendbe, a hidegből a melegbe vezet. Azt is vissza tudom idézni, milyen ember voltam akkoriban.

Még harmincegy évesen is éretlen. Gyorsan és könnyen estem szerelembe, és gyakran kevertem össze az intenzitást az intimitással. Azt hittem, tisztán látok, pedig a szerelmet a popkultúra korlátozott és korlátozó történetein keresztül értelmeztem. Úgy beszéltem a barátaimmal a szerelemről, mintha az egy pozíció lenne, amelyre egy egész tanács kell, hogy megtalálja a megfelelő jelöltet. Azt gondoltam, az „igazi” megtalálásával a boldogság automatikusan bekövetkezik.

Annyi mindent nem értettem. Nem értettem, hogy mindenki a saját boldogságáért felelős. Nem értettem, hogy ha én nem gondoskodom magamról, nem törődöm magammal, akkor nagy valószínűséggel mások sem fognak.

Nem értettem a fájdalmat. Azt hittem, az a sokféle kínzó érzés – vágy, szorongás, bánat –, amelyet egy másik embert szeretve élünk meg, kerülendő, megszüntetésre váró tünet. Nem értettem, hogy a fájdalom a legjobb eszköz arra, hogy megtudjuk, mire is vágyunk valójában.

Becsapjuk magunkat a szerelemmel kapcsolatban – azzal kapcsolatban, hogy kit, mit és miért szeretünk. Ugyanakkor megvan hozzá az erőnk, hogy megszüntessük ezt az önámítást. Meg kell dolgoznunk a szerelemért és a szeretetért, el kell végeznünk azt a munkát, amelynek köszönhetően tisztán láthatjuk önmagunkat és szeretteinket. Egyfajta kísérlet ez, hogy a maga valóságában kapcsolódjunk a világhoz. „A szeretet – írja Iris Murdoch – az egyén érzékelése. A szeretet az a rendkívül nehéz felismerés, hogy saját magunkon kívül is létezik valami, ami valóságos”. Majd így folytatja: „A szeretet a valóság felfedezése.”

Az első lecke, amit megtanultam a szeretetről: tudnom kell megkülönböztetni, hogy alávetem vagy átadom magam valakinek.

Lefeküdtem dr. Limentani kanapéjára, és én magam is meglepődtem, amikor eleredtek a könnyeim. Az első ülés nagy részében alig tudtam megszólalni. Ma már úgy gondolom, ez válaszreakció volt arra a megkönnyebbülésre (amit azóta saját pácienseimnél is megtapasztaltam), hogy valaki meghallgat, és tudom, hogy ott lesz másnap és harmadnap is, ameddig csak járni szeretnék hozzá.

Amikor pár nappal később végre megjött a hangom, az Ödipusz-komplexusomról, a projekcióimról és introjekcióimról, a vele kapcsolatos indulatáttételeimről és az ő velem kapcsolatos viszontátteleiről beszéltem.

Véleményt nyilvánítottam Freudról és Lacanról, Kleinről és Winnicottról. Kifejtettem gondolataimat a Journal of the American Psychoanalytic Association és az International Journal of Psychoanalysis szakfolyóiratok hasábjain megjelent legújabb tudományos publikációkról. Analitikusom ezt hagyta egy darabig, majd néhány hét után megjegyezte:

– Észrevette, hogy többet beszél a pszichoanalízis elméletéről, mint én?

Vajon mire célzott?

– Nem azt írja Freud a Bevezetésben, hogy a klinikai gyakorlat a pszichoanalízis elméletére épül? – kérdeztem vissza.

– Nos, beszélgethetünk éppenséggel a pszichoanalízis elméletéről – felelte. – De mire lenne az jó magának?

Egy másik alkalommal azt kérdezte:

– Miért érkezik minden ülésre Freud és a pszichoanalízis más nagy alakjai társaságában? Miért fél egymaga itt lenni?

Akkoriban azt hittem, dr. Limentani arra céloz, hogy a pszichoanalízis elméletének állandó felemlegetésével egyszerűen tévúton járok, és ehelyett a klinikai gyakorlattal, a tapasztalati vonatkozásokkal kellene foglalkoznom. Kiderült azonban, hogy dr. Limentani valami olyasmit kezdett itt kibogozni, ami annyira a lényem része volt, hogy egyáltalán nem láttam rá.

Túl azon, hogy folyvást elméleti eszmefuttatásokba bocsátkoztam, páciensként elképesztően – szinte kényszeresen – eminens voltam: soha nem késtem el, ki nem hagytam volna egyetlen alkalmat sem, a számlát már az ülés napján rendeztem. Dr. Limentani pontosan látta, mennyire igyekszem megfelelni, és minden vélt elvárását teljesíteni. Idővel mélyenszántó értelmezések sorozatában rávilágított, hogy azt hittem, ha alávetem magam neki – vagyis olyan páciense leszek, amilyennek elképzelésem szerint látni akar –, akkor ezáltal elfogad, az elfogadása pedig felemel, meggyógyít, és visszavezet engem az életbe.

Ugyanúgy közeledtem dr. Limentani felé, ahogyan más, számomra fontos emberek felé. Azt akartam, hogy kedveljen, remélve, hogy az elfogadása – szeretete – majd megváltoztat engem. Az ő értelmezései segítettek hozzá, hogy rájöjjek, ez nem egyszerűem visszatérő mintázat az életemben, hanem maga az életem.

Lassan világossá vált számomra, hogy alapvető különbséget kell tennem aközött, hogy átadom magam valaminek (vagy valakinek), vagy alávetem magam neki. Ez a különbségtétel sok szenvedéstől óvhatott volna meg, ha hamarabb rájövök. Átadni magunkat azt jelenti, hogy letesszük a kontrollt, és megtapasztaljuk az elengedést. Amikor két ember átadja magát egymásnak, akkor mindketten élettelibbnek, erősebbnek és elfogadottabbnak érezhetik magukat. Szeretetet éreznek.

Az alávetettség vagy behódolás ehhez képest egészen más. Ez is szeretetvágyból fakad, de ha alávetjük magunkat valakinek, akkor úgy érezzük, az irányítása alá kerültünk. Ez egy cserefolyamat: megadom neked, amit akarsz – az leszek, akinek engem akarsz –, és cserébe elnyerem a szeretetedet. Egy ilyen alku azonban megvalósíthatatlan és eleve kudarcra ítélt, ezért a behódolást általában a lemondás és a depresszió érzése kíséri.

Amikor végül képessé váltam megbízni dr. Limentaniban, és minden elméleti tudást a rendelőn kívül hagyni – vagyis átadni magam az analízisnek –, onnantól már nemigen sírtam el magam. (Másfelől azt is megéltem, hogy nem a világ vége, ha ez mégis megtörténik.) Más témák kerültek elő. Nem emlékszem pontosan, miről beszéltem, és ő miket válaszolt; bizonyára az életemben történt eseményekről volt szó – a barátnőmmel való szakításról, a kutatásaimmal és a képzésemmel kapcsolatos érzéseimről, anyám daganatos betegségéről. Dr. Limentani csendes ragaszkodással hallgatta érzéseimet, álmaimat és asszociációimat, és ezáltal elvezetett saját belső világom térképének lassú megrajzolásához. Ez itt a vágy; ez az irigység; és itt, ezen a ponton a szomorúság.

Fokozatosan javult a kommunikáció a belső és a külső világom között, amit felszabadulásként éltem meg. Kezdtem jobban érteni addig rejtélyesnek tűnő eseményeket. Ami ennél is fontosabb, kevésbé éreztem magam magányosnak és elveszettnek.

Azzal a meggyőződéssel indultam neki az analízisemnek, hogy dr. Limentani kezdettől fogva tudja, mi velem a helyzet – hogy pszichoanalitikusnak lenni valamiféle eredendő tudást jelent. Ennek épp az ellenkezője igaz: a pszichoanalízis a nem tudás sajátos formája. A pszichoanalízis kiindulópontja két ember, akik nem ismerik egymást. A pszichoanalízis folyamata pedig nem egyéb, mint hogy ez a két ember együtt gondolkodik, és együtt jut értelmezésekhez. Az egyetlen módja, hogy az analitikus megismerjen engem – és mindketten megtudjuk, milyen vagyok –, a beszélgetés és az értő hallgatás.

{1} L’Harmattan, Budapest, 2014. Fordította Báthori Csaba.