Gázt neki, Chiara!

Második kiadás

Ruby Saw

Ruby Saw

Gázt neki, Chiara!
Gázt neki! 1.

© Ruby Saw © Book Dreams Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Fáy Linett

Borítóterv: Zsigmond-Bárdos Melinda

Kép forrása: Freepik

Felelős kiadó: Book Dreams Kiadó

Elérhetőségek: +3620/461-0685

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-052-4

ISBN Mobi: 978-963-586-053-1

Book Dreams Kiadó

2022

Ruby Saw

Gázt neki, Chiara!
Második kiadás

,,Imádtam, hogy ez a könyv mennyire pörgős. Imádtam, hogy karakterfejlődéseket nézhettünk végig a történet során. Imádtam a cuki és romantikus részeket, de imádtam a vérre menő versenyes részeket is.”
Tora Tales

,,Tetszett, hogy váltott szemszögből készült a könyv, megismerhettük a többiek gondolatát.”
Erdei Viktória

,,Van egy erős, határozott főszereplőnk, aki végre megmutatja, hogy egy nő is helyt tud állni a férfiak világában!”
Pesu’s Books

,,A mondatokon keresztül éljük át azt az érzést, ami akkor kap el, ha tövig nyomjuk a gázt.”
A Reader Never Be Alone

Tracklist:

Ruby Saw lejátszási listája:

2WEI – Insomnia (Official Faithless Epic Cover)
Baby K feat. Tiziano Ferro – Killer (Stefano Fisico & Micky Uk Remix)

Britney Spears – Work Bitch

Damian Spider Ft.Breana Marin – Fast Pace

David Guetta – Shot Me Down (feat. Skylar Grey)

Ivan Torrent & Aeralie Brighton – Unbroken

Jersey Shore Season 4 Italy Song

Mike Candys – Anubis

Nelly Furtado – Meneater

Nelly Furtado feat. Timbaland – Say It Right

Palm Trees – Moi Lolita (feat. OT)

Sofi Tukker & Pabllo Vittar – Energia

TRFN – U Do (ft. Siadou)

Years & Years – Take Shelter

Ajánlom ezt a könyvet elsősorban a nővéremnek, Mártynak, 2001-2006 emlékére; valamint mindazon lányoknak és nőknek, akik rajonganak és rajongtak a Forma-1-ért.

„Ha a Forma-1-ben jó autóban ülsz, akkor a munka hatvan százalékát máris elvégezted. Utána már csak meg kell verned a csapattársadat. Aztán, ha az autód valóban elég gyors, akkor versenyeket is nyerhetsz.”

Juan Pablo Montoya

1. fejezet – Chiara

Minden sokkal jobb lett volna, ha fiúként jövök a világra. Édesanyám is mondta már ezt párszor, édesapám is, de a legtöbbször a srácok mondogatták, akikkel lógtam.

Chiara, melletted Dominic Toretto elbújhat.

Most is hallom ezt a mondatod, ahogy arra a napra gondolok, amikor gyökeresen megváltozott az életem.

Azon a napon is összegyűltünk a megszokott római sikátorban, a pizzéria mellett, és vitatkoztunk az autóink képességeiről.

Pár évvel azelőtt robbant be a köztudatba a Halálos iramban, ami elterjesztette a tuningolt autókat. Persze mi is Nissan Skyline-ról álmodtunk, ami úgy suhan, ha ráklikkelsz a hüvelykujjaddal a kéjgázt elszabadító gombra, hogy bereped a buszmegálló üvege. Ez egyébként puszta fikció, ilyen csak a filmekben van. Mint a repülőgép motorral működő motor a Vasban. Elgondolkodtató, de aztán rájössz, hogy valakinek nagyon durván belelógott az ujja a bilibe, amikor megálmodta ezt. De hát ezek mind filmek, mi a valóságban éltünk.

Tehát mi is nagy sztárok akartunk lenni, akik emelt fővel hajtanak végig a menő autóikkal Róma nyüzsgő belvárosában, de ez a mutatvány inkább sikerült úgy, mint az a régi Peugeot reklám, ahol az indiai csóka átkalapálta a kocsiját. Mi ettől függetlenül büszkék voltunk a saját kezünk munkájára.

Nekem egy 1980-as fehér Fiat X1-em volt. 2005-ben azért eléggé csotrogánynak számított, ám én hoztam vissza a halálból apával, így nagyon szerettem. Édesapám autószerelő, ő szerettette meg velem a kocsikat, a gyorsaságot, és vele együtt néztem a Forma-1-et is. Amíg a húgom azon mesterkedett, hogyan varázsoljon magának nagyobb melleket, addig én azon agyaltam, hogy az istenbe lett megint olajfoltos a nadrágom, amikor úgy vigyáztam rá. Nekem mellem sem volt, nemhogy azon ügyeskedjek, hogy toljam a nyakamba.

Na, de ott tartottam, hogy a kocsim nem volt éppen divatos darab 2005-ben. Végül is, ha csak hirtelen néztél rá, akkor egy Ferrarinak hatott, olyannak, amilyennel az öreg Magnum furikázott, de ahhoz tényleg nagyon, nagyon hirtelen kellett ránézni. Ettől függetlenül tette a dolgát. Kipörgettem a 160-at belőle egy butított Fiat motorral. Tudtam driftelni is vele, igaz, hogy nyikorgott a kormány, a gázpedál, a váltó is beragadt néha, de meg tudtam előzni vele bárkit, ha akartam. A srácokat is mindig lenyomtam, mert én ésszel vezettem, nem a farkammal és a hangommal. Játszottam a sebességgel, ismertem jól a kocsim, és szerettem.

– Na, Chiara kész vagy? – kérdezte Rafi, ahogy megtámaszkodott fekete Alfa Romeo-ján.

Neki jobb autó jutott. Az a kocsi '95-ös kiadású volt, és ugyan használtan kapta, mégis patika állapotban tartotta. Szerencséje volt a barmának, csak nem vette észre. Rafaelnek csak a sebesség, a gáz számított. Mióta ismertem, kétszer hajtotta túl a "kis Rómeót".

– Én mindig kész vagyok, ha le kell hagyni – válaszoltam magabiztosan, és nekitámaszkodtam nyitott tetejű autómnak, úgy folytam szó szerint bele a vezetőülésbe.

Szerettem, hogy nyitott a kocsi teteje, és olyan menő Chevrolet lámpái voltak, amiket lecsukott a motorház tetejébe.

– Ideje lenne, ha észbe kapnál, és látnád, hogy te csak egy csaj vagy, aki velünk lóg – szólalt fel Sebastian mellettem a lepukkant Fiatjából, ami inkább volt családi autó, nem egy nőtlen pasas kocsija. Őt nem érdekelte igazából, hogy miben ül, csak guruljon. Itt jegyezném meg, hogy narancssárga volt a járgány.

– Inkább ti vagytok azok a pasik, akik velem lógnak! – nevettem fel, majd gyújtást adtam.

– Mikor megyünk már gyorsulni? Kár a gőzért, ez úgyse érti – legyintett Matteo a BMW-jéből.

Neki volt egyedül új autója, mert komoly munkája volt, nemcsak tengett-lengett, mint mi.

Én abban a pizzériában dolgoztam, aminek a sikátorában gyülekezetünk mindig. Részmunkaidős voltam, a kerestem nevetséges, de legalább csináltam valamit. Kereskedelmi végzettségem volt, de nem gondoltam azt, hogy ez lesz életem szakmája, úgy éreztem, nem találom a helyem, hogy csak vagyok. Anyám noszogatására mentem oda is dolgozni, mert egyébként otthon laktam akkor még. Mondom: nem volt életem. Igen, huszonnégy évesen otthon laktam. Égő, de akkor ez volt a kézenfekvő. Komolyan nem tudtam, mit akarok az élettől. Legyeskedtek a férfiak körülöttem, de egyik sem volt valami komoly. Aki komoly lett volna –, a pizzázó tulajának a fia, Tiziano –, őt két kézzel toltam el magamtól, pedig tényleg aranyos volt, és rendesek tűnt, de féltem, hogy komollyá válik, és akkor mi lesz velem. Önző voltam, de talán csak vak.

A srácok velem egykorúak voltak, de nem tekintettek rám nőként. Együtt nőttünk fel, egy utcában laktunk, nem szövődött sosem szerelem köztünk, csak ismertük a másikat. Ráadásul kikötöttem, ha bármelyik is bepróbálkozik, akkor lelépek a francba. Nekem ők csak haverok voltak. Aztán egyszer egy házibulin mind ittak. Én nem, nekem volt jogsim, így hazavittem őket. Akkor mutattam meg, mit tudok. Körülbelül tizenkilenc évesek lehettünk, és azután róttuk együtt az utcákat. Emlékszem, akkor is otthagytam az akkori barátomat egyedül azon a bulin, pedig előtte szexeltünk, hogy Matteo megkérdezte volna, hazavinném-e őket. És én simán otthagytam, hogy holnap tali. Legtöbbször úgy viselkedtem, mint egy férfi. Szerettem azokat, akikkel együtt voltam – azt a kemény három embert –, de nehezemre esett kimutatni, mert attól féltem, akkor más irányt vesz a kapcsolat, és vége mindennek. Mondjuk vége is lett mindig, de az már más lapra tartozik.

– Aztán, mutasd meg a köcsögöknek, hogy kell autózni! – kiáltotta oda Rafi.

– Az agyadra ment a Felpörgetve – szóltam vissza, majd gázt adtam az én kis drágámra, és elhúztam a fiúktól.

A visszapillantóban láttam csak, hogy őrülten kapkodni kezdenek, és indulnak utánam. Odaléptem a gázra. Több mint nyolcvannal mentem a negyvenes úton. Voltak összetűzéseim a rendőrökkel, de mindig kidumáltam magam. Ha én nem, akkor apa vagy anya segített. Természetesen mindig megkaptam a fejmosást, de apa azért vállon veregetett néha, hogy ügyesen vezetek. Elismert. Bár nem nagyon volt mit, de mégis büszke volt rám.

A pénz, amit a pizzázóban kerestem, vagy bírságra, vagy autóalkatrészre ment el. A szüleim nem győzték csóválni a fejüket, hogy így nem lesz belőlem semmi. Szerettem volna elköltözni, de nem igazán tudtam, hogyan kellene csinálnom. Tényleg olyan voltam, mint egy  makacs fiú. Akkor még álmodni sem mertem volna, hogy az Antonio Salandra kereszteződésénél mellém áll egy fekete Ferrari Spider, és egy szexi olasz pasas sandít rám fekete napszemüvege mögül.

– Menő autó – mosolyogtam rá. Ő erre kövérgázt adott, és az a hang, ami a motorból jött, totálisan felizgatott. Nem lehetett túl régi vétel, mert csillogott a fényezés, mint nálunk hétvégente a parketta, miután anya felmosta. Megcsillant rajta a délutáni, enyhe napfény, aztán újabb hangos morranással érzékeltette az ismeretlen, hogy ne csak a kocsiját nézzem.

A férfi csinos volt. Megnyerő arcéle és rövid, szőkésbarna haja ellenállhatatlanná tette. Ahogy a kocsi kormányát fogta, teljesen azt a látszatot keltette, hogy ő nem egy hétköznapi sofőr. Nem az a fajta, akinek van pénze, és ezért vett egy drága autót. Érezte azt, amit vezetett, élt érte. Szerette, akár egy jó szerető.

Annyira bámultam, hogy közben észre sem vettem, váltott a lámpa, és mögöttem a fiúk kotnyelesen elkerültek, pedig ilyenkor nem szabad előzni. Ha ezt egy rendőr látta volna, lett volna mosolyszünet. Már megint. Az volt a baj, addigra már úgy ismertek minket, hogy arra is ugrottak, ha levegőt vettünk. Azon csodálkoztam, hogy a jogsinkat még nem vették el.

Miután felocsúdtam, én is indultam a fiúk után, de ahogy rátapostam a gázra, a férfi elsuhant mellettem. Gondoltam, megmutatom, hogy a kis drágám is bírja még az iramot, és könyörtelenül odaléptem neki. A nyomába se értem, pedig nem ment gyorsan. Aztán el is vetettem az ötletet, főleg, miután lefordult jobbra, én pedig mentem tovább egyenesen a srácok után.

Befordultak egy szűk sikátorba, majd a végén megálltak a megszokott kis parkolóban, ahol már a másik banda bömböltette a gagyi olasz trance zenét, és villogtak egymásnak az új alkatrészeikkel, illetve volt, aki az új autójával.

Rühelltem őket. Tényleg olyanok voltak, mint az autós filmekben a felhype-olt pénzes kölykök. Puccos nő az oldalukon, rolex a karjukon, menő autó alattuk és pénz a zsebünkben, amiért nem ők dolgoztak meg.

Stefano, a banda feje – legalábbis ő ezt hitte magáról –, már jött is elénk, és a karját széttárva vágott gyászos grimaszt:

– Nektek nem mondta senki, hogy ez a mi helyünk? – kérdezte lenézően, majd a kérdés végén biccentett az összegyűlt kis közönségnek.

– Várj, hadd gondolkozzam – tettem az államra a mutatóujjamat, majd ciccegve pillantottam körbe. – Ami azt illeti, mondta – vetettem oda, mintegy megvilágosodásként, majd még hozzáfűztem: – Az öreganyád! – kacagtam fel, aztán kiszálltam az autómból, és az ajtaját becsapva néztem farkasszemet a nálam fél fejjel magasabb ficsúrral.

Nevetségesen festhettem a koptatott farmert és fekete, bundás nyakú kabátot viselő sráccal szemben. Február vége volt. Hó ugyan nem volt, viszont az átlaghőmérséklet alig haladta meg a tíz fokot. Én ehhez és a nyitott tetejű autómhoz öltöztem: szőrmés szárú csizmát, terepmintás nadrágot és hozzá színben passzoló sötétzöld kabátot viseltem. Vörös hajam szállt az enyhe szélben, és fekete szemhéjtussal kiemelt szemem összehúztam a srácra, ahogy csak tudtam.

– Játsszuk le, haver! – jelentettem ki, mert akkor azt a gyenge ellenszenvet –, ami egyébként hatalmas volt, csak próbáltam finomítani rajta – úgy éreztem, nem bírom tovább korlátok mögé szorítani, és a tenyerem is viszketni kezdett.

– Te nem vagy nekem ellenfél, kislány! – bökte önelégült képpel, majd fintorgott, és elindult a tarsasága felé.

– Csak nem félsz? – tettem egy lépést felé, és nem bírtam magamban tartani a szavakat. Nyilvánvalóan nem félt, hiszen tényleg nem voltam ellenfél számára a kopott, magát alig vonszoló kocsimmal és a málészájúakkal mögöttem, akik természetesen csak akkor voltak nagylegények, ha a tehetős ficsúr már nem volt a közelben. De nő voltam, hatalmas egóval, valamint bosszúszomjjal.

Emlékszem, az járt egész végig a fejemben, hogyha legalább csak egy karcolást is ejtek azon a milliós, apuci fizette kocsin, már nyugodtan fogok aludni.

Utóbbi beszólásomra Stefano lába a földbe gyökerezett, és ha nem látom, akkor el sem hiszem: az arcizmai fura táncba kezdtek. Valószínűleg az idegességtől, a sértettségtől, mert az egóját tapostam. Én oltári jót szórakoztam magamban, hogy a puccos macsót ennyire felidegesítettem.

Fura arcelrendezése volt. Leginkább egy csirkéhez tudtam volna hasonlítani, ráadásul sokszor a szeme is úgy állt, hogy az volt a benyomásom, engem néz, de téged lát. Szóval kissé kancsal volt. Alul rövid, a feje tetején pedig hosszabbra hagyott frizura csak még nevetségesebbé tette. Nekem még a pénze miatt sem kellett volna, annyira szarul festett.

– Gyerünk a zsákutcába! – mondta ezt úgy, hogy csak a válla felett nézett rám. Azután pedig meg is indult a kis Maseratijához, hogy elégtételt vegyen rajtam.

Tudtam jól, esélytelen vagyok, de nem érdekelt. Én is visszasétáltam az autómhoz, megsimítottam a motorházát, majd elmondtam magamban egy imát, hogy annyira ne legyen drága ez a kis utcai hadd el hadd. Kellett a lóvé egy teljes generálra.

– Chiara, nem fog menni! – szaladt elém Rafi, majd a kezét az enyémre tette, és mintha félelmet láttam volna a szemeiben.

– Tudom, de elegem van ebből a homárból! – vontam meg a vállamat, megszorítottam a kezét, majd beszálltam az autómba.

A díszes banda addigra már összeszedte magát, és a négy autót túráztatva – hogy ők mekkora nagymenők – jelezték, ideje indulni. Természetesen ők mentek előre. Hasonlóképpen tettünk mi is, bár az én kis drágám motorbőgése jobban hasonlított egy vemhes tehén ordításához, akinek akkora súly van a hasában, hogy összeroppan alatta, de mégis büszkén léptem oda a gázra.

A zsákutca a gazdagok gyorsulási része volt. Mi nem nagyon mentünk arra, mert nem akartunk balhét, és az én fiaim sem akartak monoklit a szemük alá. Másrészt nem hiányzott a lenge öltözetű lányok fújolása sem, hogy nekem még a mellem sincs kint, nemhogy a lábam. Szóval nem jártunk oda, de leginkább azért nem, mert ennek a mini pénzeszsáknak az apja záratta le azt az utcát, hogy a fiacskája tudjon játszani.

Ahogy a gazdagok nyomába szegődtünk, újra feltűnt a fekete Spider. Női egóm abba a hitbe ringatta magát, hogy tetszem a csinos férfinek, és követ. Nekem is imponált a pasi, figyelembe sem vettem a korát, már beleképzeltem magam ama hiú ábrándba, hogy mellette ülök az autóban. Lehetetlen lenne megpróbálni megmagyarázni azt az érzést, ami a hatalmába kerített akkor. Félre-félre néztem a csillogó autóra, és jutalmul kaptam is egy hatalmas mosolyt, majd felbőgött a drága motor, és a Spider elhúzott mellettem.

A szívem majd’ kiugrott a helyéről a hangra, és az összes pihe égnek állt a karomon.

Micsoda férfi! Micsoda autó!

Nem is észleltem, hogy közben már a zsákutcába kanyarodtunk be, ami az egyik főút leágazása volt, a Piazza di San Bernando-nál. Amikor befordultam a kis konvojom élén, a rivális banda már elhelyezkedett a versenyhez. Nem volt egy hosszú utca, de bőven elegendő volt ahhoz, hogy kiló százra gyorsuljon rajta az ember pár pillanat alatt, és ha úgy adódik, a Settembre sétányra simán ki tud fordulni. Csak ott volt a lehetőség, hogy belerongyol egy szabályosan közlekedő autóba.

Ezekkel akkor én nem is foglalkoztam. Én csak kárt akartam tenni a csirkefejű Stefano egójában. Tudtam jól, ha nekilököm a falnak, az már fél siker, és ez volt a tervem. Nem vall érett elmére, de akkor nem voltak komoly gondjaim, hála istennek. A családomban boldogság és harmónia honolt, volt munkám, a húgom meg azt csinálta, amit mindig is. De fogalmam sincs ez mit jelent. Annyira nem álltunk közel egymáshoz, mint álltalában a lánytesók szoktak, de tény, nem volt egy balhés csaj. Szóval minden a helyén volt, így akkor, abban a percben tényleg az volt a legnagyobb problémám, hogy Stefano a Maseratival zavarja a látóteremet. Bele sem gondoltam, hogy ebből akár nekem, akár neki komoly baja is lehet. Meg is halhattunk volna. Az esély megvolt rá. Ilyen pillanatokban, szituációkban a lehetőség mindig megvan a halálra. De úgy gondolom még most is, aki nem számol ezzel, annak nem kell jogsi.

Lassan közelítettem feléjük. Végig az járt a fejemben, hogy én ma innen emelt fővel fogok távozni. Nem fogja semmi sem megsérteni sem a testemet, sem a lelkemet. Végre megnyugszom, hogy ártottam ennek a beképzelt embernek, aki megannyi, velem egykorú lány életét bélyegezte meg. Csak az enyémet nem. Nem volt rá lehetősége, hiszen tudtam jól milyen, hallottam hírét. Mi mind hallottuk a hírét.

A tömeg nem ment arrébb. Gondolkodás nélkül vezettem tovább feléjük, mire nagy sikongatással ugrottak szét, és valaki még rá is vert az autómra, amire hangos morranással válaszoltam.

– Készen állsz, hercegnő? – érdeklődött Stefano önelégült mosollyal a drága autójából, hogy mehet-e a buli.

– Sosem álltam még ennyire készen! – feleltem, majd a fiúk felé néztem, és bizalomgerjesztő mosolyt dobtam a halálos grimasszal figyelő barátaimnak.

Amikor kisétált egy lány, hogy elrajtoltasson minket, hangos motorbőgés rázta meg a kisutcát. A fekete Spider fordult be, majd beállt mögém. A tömeg úgy követte a szemével, mintha Isten szállt volna le közénk. Kezdett érdekessé válni az a délután.

Azonnal felé fordultam. A férfi leállította a kocsit, majd kiszállt belőle. Olyan csinos volt, ahogyan gondoltam: félhosszú haját hátrafésülve viselte, az arca némi megtörtséget sugárzott, de ezt kirobbanó karizmájával leplezve, magabiztosan állt előttünk drága ruháiban. Kék szeme szikrákat szórva vizslatta az arcomat. A szám is tátva maradt.

– Mire készültök? – kérdezte mély hangján, amibe beleborzongtam.

– Zsernyák vagy? – ugrott ki a tömegből Stefano egyik kis barátja, és fintorogva lépett a férfi elé. A pasas felnevetett, majd megcsóválta a fejét, összehajtotta a napszemüvegét, amit a sportzakója zsebébe dugott.

– Csak meg akarom nézni a versenyt! – A kijelentésre mindenki megrökönyödött. Persze, hogy nem egy pizzát bedobni mentünk oda, nem volt ezen mit meglepődni.

Mi lehetett a terve? Miért érdekelhette ez a verseny?

A sok költői kérdésbe végül belegabalyodtam, és megrázva a fejemet belekapaszkodtam a kocsim ajtajába, majd felemelkedtem, úgy kiáltottam oda nekik:

– Most, akkor lesz is valami, vagy mehetek kocsit mosni?

A férfi elmosolyodott, majd intett Stefano-nak, aki rezzenéstelen arccal lépett a gázra. Végre, gondoltam, és én is hasonlóan tettem. A pasi elsétált előlünk, Rafi mellé állt, nekitámaszkodott a kocsijának. A csajszi pedig újra elhelyezkedett.

– Most pedig le foglak alázni! – sikoltotta nem éppen férfias hangon a pénzes srác, majd grimaszolva adott egy kövérgázt.

– Eredj már! – böktem, és megforgatva a szemem, vártam a rajtjelet.

A lány feltartotta a kezét, majd Stefano-ra pillantott, utána rám. Bólintottam. Ekkor pedig leengedte a karját. Csikorgott a kocsim kereke, ahogy rátapostam a gázra. Tekintve, hogy elég öregek és kopottak voltak a gumik, tetemes füstöt hagyott maga után az indulásom.

Stefano azonnal lehagyott, de gyorsan játszottam a váltóval, utolértem. Vicsorogva és morogva tapostam a gázt, és hittem, ettől még gyorsabb lesz az autó. Hát nem lett. Százhúszas sebességnél egy lökés zavart meg. Az a szemét nekem jött. Addig teljesen biztosan néztem a hosszú utca végén azt a pontot, amit el akartam érni.

– Az anyád! – kiáltottam, de addigra elveszett a kocsi egyensúlya, és kissé kifordultam, de sikerült korrigálnom, majd őrült módjára tapostam a gázt tovább. A srác bő autóhosszal lehagyott.

A szívem őrült tempóban kalapált, éreztem, hogy remeg a kezem és a lábam, de nem hagyhattam annyiban. Nem akartam meglökni, pedig nagyon jólesett volna, de akkor nem lettem volna sportszerű, és az a kicsike tekintélyem is a semmibe veszett volna, így bíztam a kocsimban.

A pillanat tört része alatt történt, fel sem fogtam. Nem tudom honnan volt annyi lélekjelenlétem, hogy páros lábbal tapossak a fékre. Befordult az utcába egy kisebb teherautó, és Stefano félrerántotta a kormányt. Millimétereken múlt, hogy nem rongyolt a falnak. Aztán, ahogy kikerülte, el is húzott a főúton. Én keresztbe fordultam, kétszer megpördültem a kopott gumik miatt a tengelyem körül. Hányinger jött rám, de igyekeztem úrrá lenni a helyzeten, és korrigáltam, úgy állítottam le a kocsit. Menetirányba állva fújtattam nagyokat. A füstöt belefújta az orromba a szél. Szorítani kezdett a torkom, aztán arra eszméltem, hogy a ficsúr bandája röhögve húz el mellettem. Utána a fiúk ordítását hallottam, és ahogy tisztult a kép láttam, hogy lélekvesztve szaladnak felém.

Most azt kéne mondanom, hogy jött a film, ami ilyen halálközeli esetekben szokott, de nem láttam szart se. Tiszta volt a fejem, és csak arra tudtam gondolni, hogy biztonságban le kell állítanom az autót. Hidegvérrel reagáltam le. Sosem történt még velem hasonló, hogy legyen benne tapasztalatom. Jó persze volt pár eset, amikor el kellett rántanom a kormányt, de ilyen nem.

– Chiara, jól vagy? – jött mellőlem a kérdés. Sebastian reszkető kézzel nyitotta ki a kocsim ajtaját, és hatalmasat nyelve nyúlt felém, de eltoltam magamtól.

– Élek, nem kell pánikba esni – kiszálltam az autóból, majd a teherautó sofőrjére néztem, aki akkor még mindig a kormányt markolta. Sokkot kaphatott. Azt hiszem ezzel mind így lennénk, amikor szembesülünk vele, hogy két autó száguld felénk több mint százzal egy egyirányú utcában. – Minden rendben? – biccentettem az idős bajszos férfi felé, aki tátott szájjal rázta a fejét.

– Szeretném, ha velem jönnél. – Az ismeretlen hangra felkaptam a fejemet, és eltoltam magam elől Sebastiant. A Spideros pasas volt az.

– Tessék? – kérdeztem vissza meglepett ábrázattal.

– Ahogyan ezt az egészet lereagáltad nő létedre, nos, szeretnék neked ajánlatot tenni.

– Hé, öreg, ő nem olyan lány! – húzta ki magát előttem Rafi, de megkocogtattam a vállát.

– Szabad, esetleg? – léptem ki mögüle. – Milyen ajánlatról van szó? És kihez van szerencsém? – érdeklődtem kíváncsian. Felcsigázott.

– A nevem Alessio Marino. Az ajánlatot pedig, majd a szüleid előtt beszéljük meg – felelte sejtelmesen, majd meg is fordult, hogy a kocsijához menjen.

– Ez mégis mi a francot képzel? – csattant fel Sebastian.

– Nem tudom, de érdekel a dolog. Igaz… Hm, Chiara vagyok! De Felice! – mutatkoztam be én is, majd gondolkodóba estem. – Ismerős a neve, de hirtelen nem tudom hová tenni – válaszoltam, és átdobtam a vállam felett a hajam, majd megpaskoltam a srác vállát. – Menj arrébb, légyszi! Miről van szó? – kiáltottam oda a pasinak.

– A versenyzéshez van köze – felelte.

– És tovább? – igyekeztem kihúzni belőle még több információt, de úgy tűnt, mintha a fiúk előtt nem akart volna beszélni.

– Nézd, Chiara – fordult vissza, majd közel sétált hozzám és folytatta: –, nem muszáj igent mondanod, ha nem akarod. Én csupán egy mezei gokart pálya tulaja vagyok, aki annak idején versenyzett.

– Gokart? Ahaaa, szóval állásajánlat. De ehhez miért kell hazavezetnem? – értetlenkedtem.

– Olyasmi, igen. Mert nem szeretek senkit sem megkerülni olyan ajánlatokkal, amik az egész család életére kihatással lehetnek.

– Na, jól van – bólintottam. Igaz nem értettem, hogy miért kell ennek ekkora feneket keríteni, de ha például gokartokat kellene tesztelnem, az tök jó lenne, gondoltam. – Oké, beszélhetünk – feleltem.

– Chia, nem mehetsz el vele! – kontrázott rá Matteo.

– A szüleim előtt akar beszélni. Mégis mi baj történhet? Nyilván nem fog eladni a húspiacon – nevetve vontam meg a vállam. Közben beszálltam a kocsimba, és mintha mi sem történt volna gyújtást adtam.

– Vigyázz! Agyonverem, ha… – Rafi az öklét rázta, de leállítottam:

– Ez nagyon kedves, imádom, hogy ilyen féltőn óvtok, de nem lesz baj – kacsintottam a sík ideg srácokra, majd bevártam a Spidert, és intettem, hogy kövessen.

A hazafelé vezető úton végig azon agyaltam, hogy mégis mit akarhat tőlem ez a fess, ismeretlen pasi. Nyilván nem a kezemet akarta megkérni apámtól, legalábbis bíztam benne. Ugyan nagyon szívdöglesztő, de, na. Azután a munka jutott az eszembe. Biztosan munkát akar nekem ajánlani. Végül felcsattantam magamban, hogy basszus huszonnégy éves vagyok, minek akar ő a szüleimmel beszélni? Kis idő múlva fintorral az arcomon világosodtam meg, hogy gőze sincs róla hány éves vagyok, ezért is ez a hivatalos eljárás. Bár akkor sem tudtam mire vélni ezt az egészet. Lehet, kissé elhamarkodott volt, hogy azonnal hozzánk vezettem.

A házunk nem messze állt a Teverétől. Egy nagy kétszintes kis vityillóról volt szó, amit imádtunk, és mindig megtöltöttük hangos nevetéssel. Apa örökölte a nagyszüleitől. Szinte minden évben csinált rajta valamit. Anya a virágoskertjével volt állandóan elfoglalva, ami hosszan kígyózott a bejárati ajtó felé vezető út mellett. Jobbról és balról is hortenziák, tulipánok, meg isten tudja még mik voltak ott. Akkor éppen várták a jó időt. Apa tökéletes pázsitja is kezdett már nőni, de voltak vele némi fenntartásaim, miszerint az nem fogja túlélni 2005-öt. Zöld helyett sárgás színű volt.

Leállítottam a kocsit a ház előtt. A pasas is hasonlóan tett. Ahogy kiszálltam az autóból, elgondolkodtam, lehet, hogy ez csak álca, és tényleg valami nyomozó, aki rám lett állítva, hogy jól megalázzon a szüleim előtt. Az arcomhoz kaptam a kezemet, majd fájdalmas fintorral néztem rá.

– Ugye nem egy komolyabb bírságot akar nekem adni, vagy talán a jogsim… A jogsimat akarja elvenni? – álltam el az útját, és riadt arckifejezéssel néztem rá.

– Ilyenről szó sincs. Más irányból szeretném megközelíteni a versenyzés fogalmát. Nem vagyok zsaru! Nyugodj meg, nem fogom elvenni a jogsidat – nevetett.

– Akkor, mi a titok? – kérdeztem, ahogy a bejárati ajtó felé sétáltam.

– Nincs titok. Egyszerűen csak látok benned olyat, amit szeretném, ha kiaknáznánk.

– Hogy? – fordultam felé megtorpanva.

– Nyugalom, nincs semmilyen tisztességtelen ajánlat. Csupán lenyűgözött, hogy egy magadfajta lány egy kopottas Fiattal ennyire tekintélyt parancsoló. Bőven kenterbe verhetted volna azt a srácot, mondjuk egy erősebb autóval. – A szavaira eltátottam a számat, és végképp nem tudtam mire vélni ezt az egészet. Úgy beszélt, mint aki tudja, hogy mit is szeretne. Nekem fogalmam sem volt arról, hogy mégis mit kellene gondolnom. Összezavarodtam. Nem tűnt jó ötletnek.

– Na, jól van, nekem ez rettenetesen magas. Nem szoktak pasasok leszólítani fekete Ferrarikból. Talán bízom benned. Ööö magában – javítottam ki magam. Nem tudtam, hogy tegezhetem-e.

– Tegezz nyugodtan – paskolta meg a vállam, és a bejárati ajtóra pillantott. Értettem a reakciót, és megtettem azt a két lépést, ami a zöld ház lépcsőjéhez vezetett.

Belépve a házba hatalmas kupi fogadott minket és porszívó hangja, na meg a húgom egy szál pólóban és törölközővel a fején.

– Anya! Chiara pasival jött! – sikoltotta az előtérből a nappaliba.

Nagy volt a ház. Méretes előtérrel, abból nyíló nappalival, nagy konyhával, ebédlővel és mosdóval a földszinten. Fent három hálószoba és egy fürdőszoba kapott helyet.

A húgom megállt Alessio előtt, és azzal a bizonyos nézéssel vizslatta. Allegra szerette illegetni magát a pasik előtt. Csinos volt, és ezzel tisztában is volt. Mivel mindketten kuriózumnak számítottunk – eredeti vörösek voltunk –, így általában hamar fel is figyelt ránk az ellenkező nem.