Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

MÁKVIRÁGOK KERTJE

HOLDAS ESTE FÜREDEN

FARKAS-RÉT

TEMPE-VÖLGY

SZERENÁD

FERENCZ JÓSKA

VALLOMÁSOK RÉGI DOLGOKRÓL

A CUKRÁSZ-BOLT

A SILBAK

ESTI ÓRÁK

RÉGI HÁZ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Krúdy Gyula

MÁKVIRÁGOK KERTJE

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-604-1 EPUB
ISBN 978-963-559-605-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1914

a borító Gustav Klimt (1862 – 1918)
Tanyakert napraforgókkal
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

MÁKVIRÁGOK KERTJE

I.
A majális

Margitvára a Duna mentén feküdt és a Merseházyak kastélyán kívül csupán néhány viskó húzódott meg a parton. Aranymosó parasztok laktak ott, akik még Mária Terézia királynőtől kaptak engedelmet, hogy a Dunából aranyat halásszanak, midőn a kegyes királynő Margitvárott mulatott.

A kastélyt kívül lőrések és bástyák védték, a felvonóhídnak ugyanazon szerkezete volt, mint Zsigmond király idejében és a Merseházy grófok mindig passziójukat lelték abban, hogy a cselédség – a vár népe – középkorias öltözetben szolgáljon a kastélyban.

Bár csak évente egyszer szokott lenni vadászat a kastélyt körülvevő rengetegben, a várnagy minden este felvonta a hidat és a kapus megfújta a kürtöt, holott ezt nem igen hallotta más, mint a szarvasok.

A legközelebbi plébániáról néha eljött a pap és misét mondott a kastély kápolnájában az elhalt Merseházyakért, valamint a várnép áhítatának öregbítésére.

A szobákat állandóan szellőztették, télen fűtöttek, mintha mindig közelegne az uraság és a szobalányok és inasok takarítottak. Letörölték a képek aranyrámáit és a piros szőnyeget kiporolták a lépcsőházban.

Semmi nagyobb előkészületet nem okozott tehát Milfay Olivér megérkezése, aki Merseházy gróftól engedelmet kapott, hogy hátralevő életét a margitvári kastélyban nyugalomban és békében eltölthesse.

Poroszkai uram, – a kinek már a szépapja is várnagy volt Margitvárott, – elmagyarázta a vendégnek a keletre és délre fekvő szobák előnyét, hátrányát. Leginkább az úgynevezett Mária-Terézia lakosztályt ajánlotta figyelmébe, ahol a nagy királynő egy éjszaka meghált. Az ágy és a bútorok ugyanazok, a piros selyemmel behúzott falról rózsaszínű arccal, fehér parókával, virágos szoknyában nézegetett alá a császárnő, míg szemben vele az ifjú József császár keskeny arca figyelte a látogatót.

A széles diófaágyat megtapogatta Milfay Olivér, a karosszékeket kipróbálta és a kopott aranyozású fürdőkádat szemügyre vette.

– Igen, itt megmaradhatok, – mondta egykedvűen.

A kandallóban, a melyet egy márványból faragott szarvasvadászat díszített, nagy lánggal égett a margitvári uradalom fája. Míg az éjjeliszekrényen, a rózsaszínű gyertyák mellett még ott feküdt ama könyvecske, a mit a királynő elalvás előtt olvasgatott.

Milfay a kezébe vette a könyvet, német versek voltak benne, írta D. Augustiner. A címlapon virágos koszorúban hempergő kövér angyalkák, a koszorú közepén egy meztelen telt asszonyi váll. A fejből csak a hajfürtök, a kézen karperec és a karkötőben kis amulett, igen apró, alig látható M. T. betűkkel. Milfay, bár nem volt költő, kitalálhatta, hogy D. Augustiner a nagy királynőnek hódolt e verseskönyvben.

Pengősarkantyús, pirosruhás, leventeképű huszár lépett be.

– Ez János, – mondta a várnagy.

A huszár összeütötte a sarkantyúját.

– Méltóságos úr, parancsát várom.

Milfay legyintett.

– Semmi sem kell.

A várnagy még megtanította arra a vendéget, hogyan lehet az ágyból csengetni a földszinten levő cselédségnek, aztán mély meghajlással elköszönt.

A villamos csillárok a három szobában ragyogva égtek és Milfay sétálni kezdett a piros szőnyegen.

Valamikor kastélyban pillantotta meg ő maga is a napvilágot. Kamarás volt, úr volt, amíg a lovak meg a kártya koldusbotra juttatták. Alig múlott el negyven esztendős, már fulladozott az adósságoktól. Régen agyonlőtte volna magát, de nem volt hozzá elég rossz kedve sohasem. Mindig reménykedett, hogy majd segítségére siet valamely láthatatlan kéz. Vagy unott egykedvűséggel tűrte a pénztelenséget és a pénztelenséggel járó megaláztatásokat. Merseházy ajánlatát elfogadta, mert már a szállása is veszedelemben forgott Bécsben és magában számítgatta a napokat, mikor költözik ki a Práter lombos fái alá.

– Mit fogok én itt csinálni? – kérdezte, midőn levetette magát egy karosszékbe.

Búbánatosan nézett körül a fejedelmi bútorokon, majd kinyitotta az ablakot és kikönyökölt a kora tavaszi estébe. Körül a rengeteg, a fákon túl a Duna búsan csillogott és a kastélyban és kastély körül olyan csend volt, mintha mindenki meghalt volna.

Csengetett a huszárnak.

A jóképű legény eleven léptekkel termett előtte.

– János, vacsorázni akarok.

– Igenis. Már terítettünk az ebédlőben. Tessék parancsolni!

Kitárta az ajtót és a lámpásoktól ragyogó folyosón át az ebédlőbe vezette a vendéget.

Az ebédlő olyan magos volt, mint egy templom. Körül a falakon régen elmúlt urak kergették a rókát vagy űzték a szarvasgímet. Amott egy fátyolos kalapú amazon repül át a sövényen kopói után. Itt kelevézzel állnak szembe a fekete medvével.

Az asztal csillogott az ezüsttől. Középen piros rózsák, az ajtó nesztelenül nyílott és sárgacsizmás fiatal inasok hozták a vacsorát. A huszár a boros edénnyel a vendég háta mögött foglalt helyet.

Olivér egykedvűen ivott-evett. Egy őszfejű kulcsár bőrkötéses könyvben nyújtotta át a borok jegyzékét, Poroszkai, a várnagy szivarosdobozokkal megrakodva jött be az ajtón, egy apródruhás fiú csibukot és dohányt hozott. Mind nesztelenül jöttek és nesztelenül távoztak, mint a mesebeli dzsinnek. Milfay Olivérnek valóban nem lehetett olyan kívánsága, a mit látszólag ne teljesítettek volna.

Éjfélre járhatott, a mikor a szobájába tért. amíg a huszár vetkőztette, az ágy előtt a szőnyegen asszonyi kontyból való vas hajtűt fedezett fel.

Csak egy rongyos vas hajtű volt, Milfay Olivér mégis felvette, kezében megforgatta és valami babonás gondolattal a párnája alá tette.

A míg a nagyon széles ágyban elnyújtózkodott, félig lehunyt szemmel arra gondolt, hogy a hajtűt még a szép királyné felejtette el, tehát véle fog álmodni az éjszaka.

Pedig magában egészen pontosan tudta, hogy a hajtű senki másé nem lehetett, mint az ágyat vető szobaleányé.

*

Merseházy Miklós zseni volt.

Semmi más csupán: zseni. Mert az akart lenni. Még a grófi címet is elhagyta a neve mellől, legjobban szerette M. M.-nek írni a nevét, s mert hisz azt mindenkinek kötelessége tudni, hogy a két szürke betű őt jelenti.

Fiatal korában fehér nadrágban és kék frakkban járt, szerette az aranycsíkos harisnyát félcipője felett, – holott ez már az ő fiatalkorában sem volt divat. Á la Romantique nevű hajviselete volt és költeményt csak azért nem irt, mert lenézte azt a munkát, amely tollal és papirossal dolgozik. «A szívnek és az elmének kell érezni a költeményt, – mi köze ahhoz más embernek, hogy én mit gondolok és érzek?» – mondta, miután a legszebb verseket elgondolta.

Négy-öt nyelven teljesen folyékonyan beszélt, de állandóan magyarul szólott, még Párisban is. «Olyan gazdag ember vagyok, hogy megengedhetem magamnak ezt a luxust», – ez volt a véleménye.

A legjobb lovakat tartotta istállójában, de a lóversenyt megvetette. «Én nem tartok érdemesnek senkit, hogy vele versenyezzek», – mondta vállat vonva.

Két vasúti állomás is volt a birtokán, de kedvenc szokása volt a gyorsvonatot az őrháznál megállíttatni. «Megfizetem», – mondta.

A nőkkel temérdek baja volt életében, mert megvetette a nőket.

Szinházat tartott a székvárosban, de a színésznőknek nem volt szabad vele kacérkodni. Egyáltalában tilos volt a kacérkodás.

Párisban vagy Moszkvában hideg tekintettel fogadta a legelső dámák hízelkedését és nem indult meg a legszebb táncosnői piruetten sem, ha az neki volt szánva.

Ellenben ismeretlenül és rejtőzködve igen sokat mászkált kis nevelőnők vagy polgár-kisasszonyok után. Álnév alatt bemutatkozni a nőknek, a rendes szokása volt. Olykor pazarló az őrületig, máskor fukar, mint egy uzsorás. Húsz kalapos volt Bécsben egymás mellett, amely boltokat ő rendeztette be különböző kalapos-kisasszonyoknak. Ellenben egy szegény kis tanítónő, akit szégyenbe ejtett, a Dunába ugrott és Merseházy Miklós évekig könnyezve gondolt a leányra. «Ha tudtam volna, hogy ennyire tisztességes – feleségül vettem volna.»

Majd a cirkusz világába lépett és nagyon tisztelte azokat a nőket, akik a trapézon biztosan dolgoztak. Buscheller Helén angol lovarművésznő kedvéért Kijevtől Irkutszkig utazott egy nyáron. Tom, Tim és Tam sodronyművészeket a csallóközi kastélyában hetekig vendégül látta. Ebben az időben az volt a meggyőződése, hogy csupán azok a nők érnek valamit, akik a vágtató paripa hátáról keresztül ugranak az abroncson, vagy legalább is tíz ölnyi magasban a kötélhintán mutatkoznak. Majd Pétervárott vítőr-párbaja volt a francia attaséval Ros’de Nil Excentrique tarlatán szoknyácskájáért és szerencsés megmenekülése emlékére nagyobb összeget helyezett el alapítványképpen a Der Artist című lapnál szerencsétlenül járt cirkuszi művésznők segélyezésére. És visszaköltözött a nagy Duna mellé, halászott, vadászott, hosszúszárú csizmában járt és a régi Vasárnapi Újság bekötött évfolyamait lapozgatta. A gólya, mely fészkén kelepelt a kis parasztház tetején, mindig elandalította és alkonyattal Favérrel, az öreg aranymosó paraszttal hosszan elbeszélgetett a folyó lila színű partjain. Sűrű fekete szakáll övezte napbarnított arcát, horgas orrával, tollas fövegében igen hasonlított honfoglaló őséhez. Zömök lett, holott azelőtt karcsú frakkban úgy repült a bálteremben, mint egy jogász. Erejét fiatal fákon próbálgatta, amelyeket tövestől kicsavart, ha rossz éjszakája volt. Talán ugyanezért gondolta a pozsonyi grófné, Seresdy Ilona asszony, hogy itt volna az ideje annak, hogy Miklós gróf régi álmát valóra váltsa: feleségül vegye az ő Pálma leányát. Pálma komtesz ugyanis már tizenhat esztendős kora óta várt egy pozsonyi régi házban Miklós grófra, az esztendők elrepültek, mint szálló madarak, de a reménység egy percig sem hagyta el az öreg grófnőt és leányát. Pálma grófné az oltárterítőkön kívül csupán Miklós grófnak hímzett meglepetésszerű tárgyakat és minden héten imádkozott érte a régi templomban.

Az öreg grófné tehát finoman stilizált francia levélben tudakozódott kedves unokaöccsétől, hogy milyenek mostanában az utak a Csallóközben, nem áradt-e ki a Duna és érdemes-e megnézni a sziget gyönyörű ligeteit, a krónikákban emlegetett Magyarország aranykertjét?

A gróf tüstént válaszolt.

A Csallóközben mocsárláz pusztít és az utakat befolyta az áradó Duna.

Nagyobb biztonság kedvéért csónakon egy távoli szigetre vitette magát, ahol csupán egy vadászkunyhó állott és napokig vadászott vízimadarakra. Egy tarisznya patront puskázott el, amíg haza bátorkodott.

– Miklós még nem érett ember, – mondta Pozsonyban a grófné lányának és tovább hímezték az oltárterítőket.

Ugyanekkor Merseházy Miklós is elhatározta, hogy szakít magányos életével. Hat kastélya volt a környéken. Tetőtől-talpig berendezve valamennyi, csupán a vendégekre vártak a pompás szobák. Fiatal korában tartott is itt országra szóló mulatságokat, vadászatokat, hol az osztrák főhercegek parasztlányokkal táncoltak és vízi ünnepélyeket, ahol angol lordok hajtották az evezőt, míg a tündéri jachton csengve szólt a hajós-zenekar és operai művésznők énekeltek a holdsugáros Dunán. Nem vágyódott többé az efféle mulatságra. Azt hitte, hogy már mindent megpróbált az életben, a mulatsággal jóllakott, valami különös, újszerű dolgot kívánt maga körül látni.

Bár zseni volt, sokáig nem jutott semmi az eszébe. Régi Jókai-regények unatkozó földesuraságai és megcsömörlött nábobjai vetődtek minduntalan eszébe, ha azon gondolkozott, hogy mivel szórakozhatna magányában?

Ekkor történt, hogy véletlenségből egy német újság került a kezébe, ahol az «egyveleg»-ek között azt olvasta, hogy Bécs mellett, a magyar határhoz közel elszegényedett úrihölgyek részére kastélyát átengedte egy Svarczenberg hercegnő. A kastélyban már több előkelő nevű dáma elfoglalta a részére fenntartott lakosztályt, a melynek használata azonban örökös özvegységet ró a hölgyekre.

Miklós gróf nevetve csapott a levegőbe, ami szokása volt, ha zseniális gondolata jelentkezett.

– Ebbe az asszony-kastélyba valóban érdemes volna bepillantani!

De csakhamar eszébe jutott, hogy huszártiszti egyenruhája már nem alkalmas a viseletre és hogy a nők voltaképpen mindig és mindenütt egyformák. Az öregek tele vannak rigolyákkal, a fiatalok csalfa szerelemmel, a közepesek… azok a veszedelmesek.

– Ellenben mi volna az, ha én meg letört gavallérokkal népesíteném be valamelyik kastélyomat és összeházasítanám a vén nőket vén férfiakkal? – gondolta magában.

Egy darabig röstelkedett, hogy Svarczenberg hercegnő eszméjét utánozza, de a terv mindinkább tetszeni kezdett magányos csónakozásai alatt. Az evezőt a vízbe eresztette és képzeletében feltűntek letört urak, grófok és bárók, sőt a nemes herceg Livinszky, akik Bécsben vagy Budapesten a fogadók előcsarnokaiban mindennap megnézik a vidékről érkezett előkelő vendégek névsorát és gyakran még felbontatlan az útipoggyász, midőn névjegyét már beküldte Milfay Olivér kamarás vagy Xypszy baronett, a kivel hajdanában a rókavadászatnál vagy a kaszinói mulatságon oly pompásan mulattunk. Ugyancsak ők azok, akik az expresszvonat érkezése idején a Fehérhermelin-fogadó templomszerű előcsarnokában a «Le Figaro»-t vagy a «Jokey»-t buzgón olvassák, mert mindegyiküknek van ismerőse Párisban vagy Angliában, aki az expressz-vonattal bízvást megérkezhetett. A lóverseny gyepén idegesen feszengenek, de csak ritkán szerencsés a tipp, a melyet gazdag barátaik fülében elhelyeznek. Hisz épen azért hordják hároméves redingotjukat, mert a lovak rosszul futottak és a francia kártyában a Dame mindig férfikísérettel mutatkozott. (Herczeg Livinszky nem is jellemzi másképpen helyzetét, mint e néhány szóval: «az utolsó slágert a porosz háború alatt láttam kezemben, de három point-om már évek óta sem volt együttvéve.» A nagyurak, akik a kártyához épen úgy értenek, mint a lóhoz, természetesen megsajnálják a szerencsétlen herceget, holott önök között lesznek néhányan, akik egy forinttal sem honorálnák Livinszky keservét.) Ők – az egykori lendületből végérvényesen kizökkent urak, akik felkelés után szinte futólépésben viszik a francia officinájába kifelé ütköző fehér szakállukat, ők azok, akik az öreg virágárus-nőnek kedveskedő szót mondanak, midőn esetleg hitelben tűzi kabátjukra a szezon virágját, ugyancsak ők járnak a nagyoperába a felvonás-közök kedvéért, mert a szünet alatt a színpadnak hátat lehet fordítani és szemügyre lehet venni a páholyokat és az előkelő széksorokat, a miből gyakran hasznosan megállapítható, hogy kik időznek a fővárosban. Ugyancsak ők azok, akik a kaszinó kártyaszobájában a nyerő háta mögé húzódnak, – ha ugyan szivarszámlájuk miatt látogathatják a kaszinó termeit. Éjjel szórakozott arccal pillantanak be az előkelő mulatóhelyek muzsikás éjszakájába és többnyire jó viszonyban vannak a Maxszal, a hírhedt garçon-nal, aki néha-néha elárulja, hogy kik mulatnak az orfeum elzárt szobáiban. Ők azok, akiknek gazdag barátok körében nem ízlik a pezsgő, sem a mulatság, mert ők nem a pezsgő kedvéért töltik az éjszakát… Mulatni egyedül, kedvükre szoktak, midőn is elrejtőznek a pálmakert rejtett sarkába és szívesen adnak útbaigazítást a kezdő táncosnőnek a góthai almanach titkaiból. És az ő kalapjuk gyorsan elkopik, mert gyakran megemelik, míg a körmük ragyogó és kifogástalan, bár a gyorsvonat gyakorta nem az ő szerencséjük előmozdítására fut be a főváros állomására. Kis kávéházuk is van tán valahol, ahol pihenni szoktak – egymás között. Roppant ügyesen biliárdoznak és az ecárté-partikat stratégiai alapon játszák. A szívart megropogtatják, mielőtt rágyújtanának és irigylik Karcsit, aki egy gazdag öregasszonyt vezet oltár elé, aki ugyan vagyonát nem a legrendesebb alapon gyűjtötte, de «hiszen lehet Mödlingben vagy Budán is élni, ha az embernek pénze van.» Ugyanebben a kis kávéházban, ahol napközben többnyire békés polgárok, boltosok és nyugalmazott hivatalnokok isszák kávéjukat, éjjel, a «fészek»-nek nevezett oldalhelyiségben néha-néha a francia pezsgőgyárak kitűnően ismert palackjai is felbukkannak egy-egy szerencsés nap után. Igaz, hogy a pezsgőspalackra rá van ragasztva egy láthatatlan cédula: «csak mértékletesen!», de a visszaemlékezések mégis csak megindulnak és ilyenkor elmondja mindenki élete legszerencsésebb coup-ját. «Izidor», a monarchia egyik legrégibb pincére hátrafont kézzel áll a társaság mögött és szívesen kisegíti az urakat a visszaemlékezések alá kerülő dátumokban, nevekben, sőt a versenylovak élettörténetében, mert harminc év óta nem jelent meg olyan ló a monarchia gyöpén, a melyet Izidor úgy ne ismert volna, mint a saját gyerekét. Csupán a gőgös Milfay Olivér szól néha Izidornak:

– Ne fecsegjen, markőr!

Izidor megelégedetten bólint, de búcsúzásnál már a kabátot felsegítvén Olivérünkre, így szólal meg:

– Szervusz, tanár úr.

– Szervusz, Izidor! – felel Milfay, akit az «Aranygolyó»-nál kártyatudománya miatt «tanár úr»-nak neveztek.

– Az «Aranygolyó»-ba megyek, – mondta egy napon Merseházy Miklós, midőn tervével elkészült.

Szerencsés napon érkezett, – lóverseny volt délután Budapesten, az Aranygolyó «fészkében» az öreg Izidor egyedül tanulmányozta a sportlapokat, miután a «fészekben» sport-lapon kívül egyebet nem olvastak.

Izidor csaknem elájult ijedtében, mikor a csallóközi nábobot a «fészekbe» belépni látta. A legelső gondolata az volt, hogy kirohan a kávéházból és az Aranygolyó előtt posztoló öreg Henrik hordárt a lóversenytérre futtatja a vendégeiért, akik körülbelül húsz esztendő óta álmodoznak azon a hosszú téli éjszakákon, hogy miképpen is történne tovább, ha egyszer Merseházy Miklós beperdülne az Aranygolyóba, mint ifjú huszárhadnagy korában és az atillájának minden zsebében vadonatúj ezresek voltak hanyagul begyűrve… A gróf intett Izidornak.

– Semmi eltűnés, Izidor, – mondta, mintha csak tegnap lett volna az Aranygolyóban. – Az urak hadd szórakozzanak kedvükre a gyepen.

– Kegyelmes uram, – rebegte Izidor, – hiszen egyedül unatkozni fog.

– Maga majd elmulattat, – felelt Miklós gróf. – Hát halljuk, mit csinálnak régi barátaim? Kinek van szerencséje? Kinek van szeretője? És Olivér milyen összegben játssza a piquet-játszma point-ját?

Izidor őszintén felsóhajtott.

– Elverte itt a jég a termést, excellenciám. Esztendők óta nem markiroztam piquet-kártyát a méltóságos tanár úr számlájára.

– Höhö, – felelt az őszinte szóra Merseházy. – És mely lovat fogadták barátaim a vasárnapi Kanca-díjra?

Izidor most már belezökkent a régi kerékvágásba. Az ujjain számlálta:

– Hát először is Fridolint fogadtuk. Tizenkettő az egyhez adták, – az Isten verje meg azt a ragyás muszkát. Mert, tetszik tudni, törölték Fridolint az oaks-ból. Erre csak jön a kis zsidó doktor Bécsből, hozza, hogy a Kanca-díjra Mályvát fogadta három bécsi kozák a szemeláttára. A felséges cár unokaöccse erre megesketi a kis doktort a telefonfülkében, beleesünk Mályvába…

– Ki a cár unokaöccse?

– A Livinszky urat hívjuk úgy egymás között. Utólag kiderült, hogy a kis doktort orosz szertartás szerint eskette, Mályva nem indul, a sok finom fogadást elvitte az ördög…

– Höhö, – felelt nevetve a csallóközi nábob, – mindig híres volt ez a kávéház a balszerencséjéről. aki az Aranygolyónál issza feketéjét, azt három kilométernyiről megérzik a versenylovak és megtagadják az engedelmességet.

– Dehogy is, excellencem, – védekezett Izidor, – csak azóta lettünk malőrösek, mióta ez a csúf vöröshajú fűzőkészítő boltosné a szomszédunkba költözött. Sorba megbabonázta az urainkat a macska-szemével. A «lovászfiú» – pardon, Xypszy baronett – egyszer fehér port akart keverni a szilvóriumába, de a kézikendőmmel kivertem kezéből. Tessék elhinni, drága kegyelmesem, hogy egy ilyen hirtelenvörös fűzős-asszony nemcsak egy kávéházat, de egész városrészeket képes szerencsétlenné tenni.

Izidor még sokáig dohogott volna Mlle Regina vörös hajáról és babonás szeméről, de a gróf hirtelen elkomolyodva intett.

Elővette a jegyzőkönyvecskéjét és így szólt:

– Halljuk, Izidor, kik mostanában az Aranygolyónak, benne az úgynevezett «fészek»-nek a törzsvendégei? Pontosan a neveket, egyet se felejtsen ki.

Izidor homlokára nyomta tenyerét és legelsőnek természetesen kedvencét, a kinek a kártyajárásáért negyedszázad óta drukkolt, Milfay Olivér urat diktálta a csallóközi főúrnak.

Aztán sorban jöttek mindenféle «Stüsszi vadász», «Kőgazdag Csincsi», «Szénkapitány», «Brooks» nevű urak, amint évtizedek folyamán az Aranygolyónál kialakult a karakterüket jellemző becéző-nevük.

– Ki az a Brooks? – kérdezte Merseházy.

– Brooks akadály-zsoké volt, jelenleg ez a spitz-náméja gróf Vincellides úrnak, mert a gróf úr még soha életében nem nyert meg egyetlen partit sem, hogy valami vizesárok közbe ne jött volna. Egyszer pláne a kávéház gyulladt ki, midőn egy rekontra kedvezően állott volna javára. De legtöbbször mégis csupán a mennydörgős menykő szokott belecsapni a telefonvezetékbe.