Ella Carey

NEW YORK-I TITOK

A New York Secret

Copyright © 2021 Ella Carey Pty Ltd

All rights reserved.

A könyvben megjelenő minden szereplő kitalált alak. Bármely valódi, ma élő vagy valaha élt személlyel való hasonlóságuk pusztán a véletlen műve.

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2021

Minden jog fenntartva.

Tilos a kiadvány bármely részét a kiadó írásos engedélye nélkül adatrögzítő rendszeren tárolni, elektronikus, mechanikus, fénymásoló vagy más technikai eszközzel sokszorosítani, illetve terjeszteni!

ISBN 978-963-324-901-7 (papír)

ISBN 978-963-324-902-4 (e-pub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2021-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Tűrk Rita

Korrektor: Tomka Eszter

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítókép: Ildiko Neer / Trevillion Images

e-pub: Scriptor Kft.

Lányomnak, Sophie-nak

„A legjobb ételek nagyon egyszerűek.”

Auguste Escoffier

„Egy jó vacsora után az ember bárkinek megbocsát. Akár még a saját rokonainak is.”

Oscar Wilde

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Lily

New York, 1942 ősze

Lily Rose feltette a piros nemezkalapját, magára kapta a színben hozzáillő kabátját-kesztyűjét, és kiviharzott a Gramercy Parkban lévő otthonából. Bevágta magát a kis amerikai Bantamjébe, és pár értékes másodpercet elpazarolva, megkönnyebbülten a kormánykeréknek döntötte a homlokát. Hálát adott Istennek a becses autóért, amiért mindig ott volt, ha menekülnie kellett.

A körbekerített, kapuval elzárt elegáns New York-i tér épületeiről visszaverődött az anyja, Victoria rikácsolása, és betöltötte a békés reggelt. Mögötte az apja, Jacob könyörgő hangja szűrődött ki a házból.

Lily beindította az imádott kék-fehér, rózsaszín bőrüléses kocsiját, végighajtott a Third Avenue-n, majd befordult a Valentinóhoz legközelebbi parkolóba – ebben az étteremben dolgozott séfhelyettesként, amiért mindennap hálát adott az égnek.

Kiszállt a Bantamből, elégedetten becsapta a pompás kis kocsi ajtaját, megigazította a piros kalapját, és kilépett az East 63rd Streetre. A fejében receptek sorjáztak, érzékei pedig zsibongtak a várakozástól, ahogy arra a sok fantasztikus és kifinomult ételre gondolt, amelynek megalkotásában aznap részt vesz majd.

Végigsietett a Park Avenue-n; a város szecessziós és art deco épületei ragyogtak a reggeli napfényben. Elrohant a pazar apartmanházak élénk színű vászontetőkkel védett, vörös szőnyeges bejáratai előtt, amelyek a fényűző előcsarnokokba vezettek. A kapukban csinos uniformisba öltözött, idősebb portások posztoltak szálegyenesen, fehér kesztyűs kezükkel a hátuk mögött. Lily csak a Valentino főbejárata elé érve állt meg, hogy kifújja magát.

Az üveg mögött ott csillogott az étterem merész, art deco stílusú recepcióspultja a grandiózus, legyezőt formázó tükör előtt – a látványt a szeszélyes ívű utcalámpák fogták kétfelől keretbe, sárga gömbjük kísértetiesen fénylett a reggeli párás levegőben. A geometrikus falburkolat pazar háttérként szolgált a meghitt bőr sarokgarnitúráknak, amelyek fölött látványos art deco lámpák vonták meleg ragyogásba a gyönyörű éttermet.

Lily a mellékbejárathoz került, magára vonva néhány idősebb férfi érdeklődését, akik koruk miatt már mentesültek a katonai szolgálat alól – mostanában ők töltötték meg Manhattan utcáit.

Amióta itt dolgozott, és zöldséges szakácsból lassan sous-cheffé[1] küzdötte fel magát, Lily annyi, a családja ismeretségi körébe tartozó vendég nevével találkozott, hogy már nem is zavartatta magát miattuk. Olyan elsőbálozó lányoknak főzött, akikkel együtt nőtt fel, olyan fiatal nők esküvői tortáját díszítette, akikkel az Upper East Side-i iskolában egymás közt csereberélték a jegyzeteiket, és míg ő az étterem forró, rossz szagú bugyraiban robotolt, az anyja barátnői a puha gyapjúszőnyeggel borított hátsó, privát termekben ebédeltek, ahol az asztalokon csodálatos fehér liliomok illatoztak, a falakat pedig a modern művészet kiemelkedő alkotásai díszítették, az étterem tulajdonosa, Giorgio Conti kollekciója.

Ám Lily tisztában volt azzal, hogy az anyját, Victoriát teljesen hidegen hagyja a Valentino kulturális vonzereje. Őt csupán egyetlen dolog érdekelte, az, hogy Lily New York legvagyonosabb agglegényéhez menjen férjhez. Régóta dédelgetett álma volt ez, de mivel a lánya szívesebben főzött a Valentino alagsori konyhájában, mint hogy a saját társadalmi köreiben forgolódjon, ez állandó konfliktusok forrásául szolgált, Lilyt pedig menekülésre késztette.

A lány kesztyűs kezével bekopogott a diszkrét, fekete személyzeti ajtón. Az egyik asztalszedő engedte be.

– Jó reggelt, Miss Rose! – A fiatalember büszkén feszített a frissen vasalt egyenruhájában.

– Helló. – Lily levette a kalapját, és megrázta a hosszú, fekete haját. Mélykék szeme találkozott a magas fiú tekintetével. Az tisztelgett neki, és közben arany gombjain megcsillant a napfény.

– Tudja, nem ok nélkül szalutálok ám.

Lily arcáról lehervadt a mosoly. Épp lehúzta volna a kesztyűjét, de félúton megállt a keze.

A fiú arca lelkesen ragyogott.

– Behívtak. A haditengerészethez kerülök.

Lily hátán végigfutott a hideg.

– Giorgio hogy fogadta a hírt? – A Valentino tulajdonosa, Giorgio Conti a személyzete összes tagját imádta. Lily azt gyanította, hogy minden alkalommal sír, amikor valamelyikük elmegy a háborúba.

– A vállamra tette a kezét, nagyot sóhajtott, és azt suttogta, hogy itt vár a munkám, ha hazajövök.

– Mikor indulsz? – Lily a fiú arcát fürkészte. Könnyű volt biztonságos utat kívánni neki innen, a Valentino ikonikus karamellatortájának és pisztáciakrémesének a konyhából felszálló, megnyugtató illatában.

– Három napon belül.

Lily a fiatalember karjára tette a kezét.

– Mozgás, egy-kettő!

A lány összerezzent.

A Valentino főpincére, Sidney rontott ki az étteremből. Megvetően nézett Lilyre és az asztalszedő fiúra, akivel a lány a folyosón lopta az időt. Sidney karján hófehér asztalkendő feküdt átvetve, ősz haját olajjal simította hátra. Gomblyukában piros rózsabimbó virított, homlokát gondterhelt ráncok barázdálták.

– Lefelé a helyedre, az alagsorba, Lily. Miért lógsz idefent?

– Ne felejtse el, ki készíti az ételt, amit maga egyszerűen csak kivisz az asztalokhoz – vágott vissza Lily.

Sidney dühösen rámeresztette a szemét, és eltűnt.

Az asztalleszedő fiú vágott egy grimaszt.

– Visszamegyek dolgozni, mielőtt ellátja a bajomat. – Újra tisztelgésre emelte a kezét.

Lily lement az alagsorba vezető lépcsőn, és átvágott a hűvös bortermen. A csendes, boltozatos helyiségben értékes, régi palackok sorakoztak a falak mellett, a padlón pedig színpompás török szőnyegek nyelték el a léptei zaját.

A személyzeti öltözőben a lány előbb kendő alá szorította a haját, majd erre tette fel a séfsapkáját. Néhány pillanatig rábámult a kicsorbult tükörből visszanéző tükörképére. Az anyjának értékelnie kellett volna, micsoda kitüntetés egy ilyen helyen dolgozni, ám ő ehelyett olyan patáliákat rendezett, amelyek az egész amerikai hadsereget megfutamodásra késztették volna.

Lily sóhajtott, és kibújt a csinos, testhezálló piros kosztümjéből. Felvette a fekete szoknyát meg a fehér, gombos séfkabátot, majd kitárta a konyhába nyíló lengőajtót. A helyiség zsongott, akár egy méhkas, a szakácsok már elkezdték aprítani a répát, szeletelni a hagymát, felvágni a húst és előkészíteni a csirkét az étterem egyszemélyes párizsi húsos pitéihez.

Lily megvárta, míg hozzászokik a szeme az alagsorban uralkodó félhomályhoz, aztán megszólalt.

– Jó reggelt mindenkinek. A tegnapi számításaim szerint ma több mint négyszáz adagunk lesz.

Jimmy, a Valentino poissonier-ja[2] sietett oda hozzá. A homlokát ráncok barázdálták, és gondterhelten összevonta őszülő szemöldökét. A ruhája makulátlanul simult vékony alakjára, annak ellenére, hogy kora reggel óta halakat filézett.

– A lazac minősége nem megfelelő, séf. Vetnél rá egy pillantást?

Lily követte Jimmyt a munkaállásához. Felnyitotta a hűtőt, és megtapintotta a lazacot. Nem volt rugalmas a húsa.

– Ki kell cserélni – közölte, miközben megtörölte a kezét a nedves kendőben, amelyet Jimmy nyújtott oda neki. – Azonnal felhívom a szállítót, hogy küldjenek egy új adagot.

Lily felvont szemöldökök és szúrós tekintetek sorfala előtt sétált el a munkaállomások végéig. Az idősebb szakácsok azóta dolgoztak itt, hogy Giorgio Conti az 1920-as években nagy csinnadrattával megnyitotta a Valentinót, és a Park Avenue-n lévő vállalkozását egykettőre New York egyik leghíresebb és a legválogatottabb vendégkörrel rendelkező éttermévé tette. És mindezt a főpincér, Sidney hathatós segítségével, aki mindenkit ismert New Yorkban, akit érdemes, és visszacsábította az illusztris vendégeket, hogy újra meg újra itt vacsorázzanak.

A Valentino húsz éven át óriási siker volt, túlélte a világválságot, most pedig nyílegyenesen menetelt a háború felé. Lily azonnal jelentkezett, amint tudomást szerzett arról, hogy meghirdettek egy állást. Mindegy volt, hogy szakácsnak vagy konyhalánynak – ő még ingyen is elszegődött volna, ha arról van szó. Mert a lehetőség, hogy egy ilyen neves étteremben dolgozhat, az egész világot jelentette a számára.

Annak idején, az iskolából hazafelé tartva mindennap elment a Valentino előtt. Ahogy benézett a hatalmas ablakokon, az üvegen a saját tükörképét is látta: hosszú lábak, lófarokba kötött, sötét haj, kék szem, az oldalán iskolatáska. Lily azt kívánta, bárcsak kecses pillangóvá változhatna, és besurranhatna abba a káprázatos, aranyfényben ragyogó art deco enteriőrbe. A kifogástalan külsejű, jóképű pincérek ínycsiklandozó ételeket vittek a magasba tartva, és csábító fogásokat tettek a fehér abroszos asztaloknál ülő, gyönyörűen öltözött vendégek elé. A jegesvödrökben pezsgő hűlt, a lámpák puha, meleg fényt árasztottak, varázslatos hangulatot kölcsönözve az étteremnek. Ezeken az ablakokon benézve döbbent rá Lily, hogy a főzés nem csupán az ennivaló elkészítéséről szóló, csodálatos hobbi, amelynek régóta örömmel hódolt, hanem valami olyasmi, amivel boldoggá teheti az embereket.

És most, hogy olyan szerencsés volt, hogy a Valentinóhoz tartozhat, a világért sem mondott volna le a lehetőségről.

Lily feladata volt a konyhai munka, valamint a készletek és a nyersanyagok minőségének felügyelete. A napi ellenőrzést a sor végén kezdte, a gardemanger-val,[3] aki a hierarchia legalján állt. Közben látta, hogy sor elején álló grillszakács, Leo hatalmas kezével rátámaszkodik a rozsdamentes acél munkapultra, amely súlyos vaségőivel és hosszú melegítőedényeivel végighúzódott az egész konyhán, fölötte pedig hatalmas rézedények sorai lógtak a mennyezetről. A tikkasztó levegőt a szakácsok sürgés-forgása, a szeletelés és aprítás hangja, a serpenyők sistergése és a fedők alól kiszökő gőz sziszegése töltötte be.

Leo arca elsötétült, a szeme összeszűkült, amikor a lány odaért hozzá.

Lily szakértő szemmel végigpillantott Leo gondosan elrendezett nyersanyagain. A bélszín már csak arra várt, hogy forró vajra dobják, a hússzeletek nedvesek és fényesek voltak, a közepükön tökéletes halványpirosak lesznek, amikor majd felszolgálják őket, a hátszín szép rózsaszín. A lány nagyon jól tudta, hogy Leo már több mint húsz éve foglalkozik a hússal a Valentinóban, és nemegyszer világossá tette, hogy nem kíván feljebb lépni a konyhai ranglétrán, ahogyan számos más szakács.

– Jó reggelt, Leo. Semmi gond a mai szállítmánnyal? – érdeklődött Lily.

– Én tudom, hogyan készítsem elő a nyersanyagot, Miss Rose. Te még meg sem születtél, amikor én már ezt csináltam – morogta a férfi, és visszafordult a munkájához.

– Örülök, hogy minden rendben. – Lily még egyszer végigfuttatta a szemét a pultra kitett tételeken, és már épp továbblépett volna, amikor a másik sous chef, Martina bukkant fel mellette.

Martina összefonta a karját a százötven centis alakja előtt, sötét szeme megvillant a séfsapkája alatt.

– Lily, Giorgio hívat bennünket. Téged, engem és Tomot. Most azonnal.

– Tényleg? És nem tudod véletlenül, miért? – kérdezte Lily.

Martina megvonta a vállát, a sor legelején dolgozó Tom Morelli, a chef de cuisine[4] pedig felnézett a munkájából.

– Tom. – Martina hangja ellágyult, ahogy a férfihoz fordult. Tom rangban csupán egy fokkal állt az imádott executive chef-jük,[5] Marco alatt, ám mivel neki be kellett vonulnia, most jórészt ő felelt a Valentino konyhájáért.

Lily körbenézett a konyhában. Úgy tűnt, minden a megszokott rendben megy. Ám a bizonytalanság, hogy Marco távollétében ki fogja irányítani őket, egyértelműen érezhető volt a szakácsok hibázásaiban, abban, ahogy egy-egy kérdéssel elzarándokoltak a konyhafőnök irodájába, hogy aztán eszükbe jusson, a vezetőjük elment egy csapatszállító hajón ki tudja, hová, az irodája sötét, a séfsapkája pedig elhagyatottan lóg az ajtó belső oldalára szerelt kampón.

Teljes munkaidős, elkötelezett konyhafőnök nélkül a szakácsok rögtönözésre kényszerültek, mégsem tudták elképzelni, hogy valaki más irányítsa őket, mint az ő imádott Marcójuk. Marco tanította meg Lilyt mindenre, amit tudott, meggyorsította az előrelépését, egyre feljebb és feljebb juttatta a ranglétrán, mígnem rekordidő alatt sous chef lett belőle. Lily neki köszönhette a karrierjét.

Tom Morelli levette a kötényét, és átvágott a konyhán. Karcsú, izmos testén farmer feszült, amelynek viselését egyedül neki nézte el Giorgio Conti. Felhajtotta fehér séfkabátjának ujját, és megállt Lily mellett. Zöld szeme mosolygott, sötét haját elrejtette a magas séfsapka. Fantasztikusan főzött, és a személyzet minden tagja odavolt érte.

– Jó estét, Lily – mondta vigyorogva.

– Jó napot, Tom. – A lány elfojtott egy mosolyt. Mindketten tudták, hogy előző este tizenegy után ment haza, és mivel a délutános műszakra volt beosztva, nem kellett olyan korán bejönnie, mint a többieknek.

Ugyanakkor Lily elhessentette a gondolatot, hogy bármelyik lány odalenne azért, hogy Tom a lágy olasz akcentusával a fülébe suttogjon. Távol kellett tartania magát Tom Morellitől. Ha az anyjában csak a leghalványabb gyanúja is felmerült volna annak, hogy Lily és a kollégája között van valami, a fülénél fogva cibálta volna haza a lányát a Valentinóból. Nem, az anyjának sokkal nagyratörőbb tervei voltak a jövőjével kapcsolatban.

Tom megvárta, és maga elé engedte.

– Lássuk, mit akar Giorgio.

Lily teljesen biztos volt abban, hogy a férfinak van egy bűbájos barátnője. Emellett valószínűleg a fél szomszédság szerelmes belé, már ha az itteni helyzetéből indul ki. A lány elkomorodott, és megpróbált koncentrálni.

Giorgio Conti az irodája előtt várt rájuk, és betessékelte őket.

– Kedveseim – szólt a dallamos hangján, olasz akcentusa erősebb volt, mint Tom Morellié.

Lily megdöbbent Giorgio beesett arca, a mindig kifogástalan, olajjal lesimított, ám most zilált ősz haja és a szeme alatt sötétlő karikák láttán. Nem elég, hogy el kellett beszélgetnie a konyhafőnöki állásra szóba jöhető jelöltekkel, Giorgio hetek óta Marco munkáját is maga végezte, miközben az étterme működtetésének minden felelőssége szintén az ő vállát nyomta. A Valentino volt Giorgio szenvedélye, az élete. Mindenki tudta, hogy úgy törődik vele, mintha a gyereke lenne. Soha nem vett volna fel senkit a konyhafőnök létfontosságú pozíciójába anélkül, hogy ne lett volna teljesen biztos abban, hogy az illető képes megfelelni ennek az embert próbáló feladatnak.

– Tom, Lily, Martina – szólt, jellegzetesen pörgetve az r-eket és elnyújtva a mássalhangzókat. – Kérlek, gyertek be és üljetek le, kedveseim.

Lily leereszkedett egy kárpitozott székre.

Giorgio a krémszín jegyzetlapok takaros tömbjén pihentette a kezét, amelyekre a leveleihez szánt rövid feljegyzéseit írta mindig. Elkomorodott az arca.

– Én… Nem könnyű ezt elmondani. Legyetek erősek. Megrázó hírt kaptunk.

Lilynek összeszorult a gyomra.

Giorgio nem nézett rájuk.

– Marco meghalt. A konyhafőnökünk nincs többé.

Lily a szája elé kapta a kezét. Mellette Martina levegőért kapkodott, Tom megmarkolta a széke oldalát.

– Marco az észak-afrikai partraszállás során halt meg – folytatta Giorgio lehajtott fejjel. – Éppen a minap olvastam, hogy a hadművelet egészében véve sikeres volt, és bár a csapatainkat Casablanca északi részén tűz alá vették a németek által támogatott Vichy-kormány alakulatai, összességében a szövetségesek győztek. Már épp kezdtem megnyugodni, erre ma reggel felhívott az anyja a hírrel. A mi drága Marcónk egyike az elesetteknek.

Lily elfehéredett.

– Marco nem lehet… – suttogta, a hangja remegett a súlyos csendben. – Elnézést, ezt képtelen vagyok felfogni…

Lilyt, akár a többi New York-it, megrémítette ez a háború, amely a láthatlan ellenséggel szembeni szörnyű kiszolgáltatottság érzését hozta. A város lett a nácik „egyes számú célpontja”, és a napilapok arra figyelmeztettek, hogy a németek bombázókat küldhetnek Amerika fölé, vagy tengeralattjárókról lőhetik a partokat. De annak ellenére, hogy négyszázezer New York-i szolgált légvédelmi őrként, és légvédelmi ágyúk vették körbe a várost, Lily eddig nem veszített el senkit.

Tom meglazította a gallérját, előredőlt a székén, és a térdére hajtotta a fejét, Martina pedig eltakarta a száját, és megpróbálta visszafojtani a sírását.

Giorgio lassan felemelte a fejét. Lilyre nézett, ő pedig tehetetlenül viszonozta a pillantását, miközben a homlokához emelte a remegő kezét.

– Bocsássatok meg egy pillanatra – szólt Giorgio elvékonyodott hangon. A kezébe temette az arcát, és zokogni kezdett.

Először azóta, hogy a Times Square neonfényei kihunytak, először azóta, hogy La Guardia polgármester az égből jövő támadásra figyelmeztetett, a katasztrófa megérkezett a Valentino eddig biztonságosnak hitt falai közé.

Lily nagyot nyelt, hogy megszabaduljon a torkát szorongató gombóctól. Egyszerűen felfoghatatlan volt, hogy a nagyra becsült, csodált és mindenki által szeretett Marco nem tér vissza többé. Hogy már sohasem látja a harmincas évei elején járó férfit, akinek teknőckeretes szemüvegét mindig elhomályosította a pára, sötét fürtjei kikukucskáltak a séfsapka alól, és sosem tűnt el a mosoly az arcáról.

Egyszerűen mindig jelen volt, ha nem mellettük a konyhában, akkor az irodájában, ahol a füle mögé dugott tollal a recepteket lapozgatta, amelyek az évek során gyűltek össze, amióta Giorgiónál dolgozott. Így vezette mindannyiukat, és a legnagyobb türelemmel tanítgatta őket, hogyan tökéletesítsék Giorgio imádott fogásait. Zárás után is ott maradt velük, nem számított, hogy már hajnalban a piacon kellett lennie, és arra ösztönözte a csapat minden tagját, hogy tegyen meg minden tőle telhetőt, dolgozzon a legmagasabb színvonalon – ráadásul mindezt nagyon kedvesen tette.

Szörnyű veszteség volt ez a Valentino és az egész New York-i vendéglátás számára. Mint annyi más férfié ebben a szörnyűséges háborúban, Marco élete még azelőtt véget ért, hogy elérte volna élete delét. Lilynek remegett a keze, lehajtotta a fejét, és némán hagyta, hogy a könnyei lecsorogjanak az arcán.

1 Séfhelyettes.

2 A halak készítéséért felelős szakács.

3 A hidegkonyháért felelős szakács.

4 Vezető séf, főszakács.

5 A konyhai hiererchia csúcsán álló, egyfajta menedzser, konyhafőnök.

Második fejezet

Húsz perccel később, miután Sidney bevitt négy erős kávét Giorgio irodájába, Lily hátradőlt a székén. Égett a szeme, és még mindig nehezen vette a levegőt. Tom hátradöntötte a fejét, és egyetlen hajtásra kiitta a kávéját, míg Martina csak meredten bámult a csészéjébe.

– Sajnos szembe kell néznem a ténnyel, kedveseim, hogy nem találtam megfelelő embert a konyhafőnök pozíciójára. Azok közül, akikkel elbeszélgettem, nem volt senki, aki felért volna Marco tehetségéhez és hivatástudatához – mondta Giorgio. Megrázta a fejét és végigsimított az állán. – Ő mindent tudott, amit tudni lehetett az étteremről.

Lily hitetlenkedve ingatta a fejét.

– Naivitás lenne, ha nem készülnénk fel arra a lehetőségre, hogy Tomot is behívhatják – folytatta Giorgio. – Máskülönben mostanra már betanítottam volna Marco helyére.

Nem veszíthetjük el Tomot is, ahogy Marcót. Csak azt ne. Lily gyors oldalpillantást vetett a mellette ülő jóképű férfira, de sápadt arccal továbbra is Giorgióra figyelt.

Martina fészkelődni kezdett a székén.

– Hatalmas felfordulás lesz itt – jósolta Girogio. – Még annál is nagyobb, mint amilyet a legutóbbi háborúban láttunk. Rákényszerültem, kedveseim, hogy női szakácsokat alkalmazzak. Pearl Harbour előtt ilyesmi elképzelhetetlen lett volna! – Giorgio megpróbálkozott egy mosollyal.

Lilynek szaporábban kezdett verni a szíve. Nem nézett Martinára.

Giorgio lehalkította a hangját.

– Ám Marco tragikus halála ismét kényszerhelyzetbe hozott. Martina és Lily, úgy döntöttem, mindkettőtöket elkezdünk betanítani, hogy abban az esetben, ha Tomot behívnák, egyikőtök átvegye a konyhafőnök feladatát. Rajtatok tartom a szemem, és hamarosan eldöntjük, melyikőtöké lesz a pozíció. A kiképzés mostantól kezdődik.

Lily nem tudta, melyik hangzott fel előbb: Martina felháborodott kiáltása vagy a saját diadalmas kurjantása. Odafordulva Lily látta, hogy a kolléganője gúnyosan elhúzza a száját. Amióta itt dolgozott, még sosem sikerült áttörnie Martina hideg páncélján. Valahányszor megpróbált barátságosan szóba elegyedni vele, a kísérlet megtört a lány ellenállásán.

Martina most olyan erővel lökte hátra a székét, hogy annak lábai csikorogva végigkarcolták a fényes parkettát.

– Mindenki tudja, hogy Lily itthagy bennünket, ha vége a háborúnak. Csak idő kérdése, és férjhez megy valami gazdag ficsúrhoz! Valamelyik vendéged még azelőtt leveszi a lábáról, és épít neki egy nyaralót Connecticutban, mielőtt kimondhatnád, hogy tejszínhab!

Lily úgy ült ott, mint aki letaglóztak. Ez nagyon tisztességtelen húzás volt. Felszegte az állát. Noha nem akart személyes jellegű vitába bocsátkozni Giorgio előtt, nem hagyhatott szó nélkül egy ilyen igazságtalan támadást.

– Biztosíthatlak, hogy ugyanolyan elkötelezett vagyok a hivatásom iránt, mint bármelyik férfi. Még annál is inkább. És eszemben sincs férjhez menni. Ugyan ki a fenéhez mehetnék hozzá? – Érezte, hogy elvörösödik. Az anyjának van egy ötlete…

Annak idején az állásinterjún Giorgio megkímélte a házassággal és a gyerekekkel kapcsolatos elkerülhetetlen kérdésektől, ám a konyhában számtalan pletyka keringett róla, és Lily tisztában volt vele, hogy a személyzetből néhányan csupán egy jó társaságbeli lánynak tartják, aki hazafias kötelességből vállalt munkát. De hogy merészel Martina egy ilyen abszurd állítással előhozakodni Giorgio előtt?

– Több okból is szeretném a pozíciónál Lilyt is számításba venni – közölte Giorgio, miközben a tekintete ide-oda vándorolt a két lány között.

Tom összehúzott szemmel figyelt.

Lily szíve a torkában dobogott. Konyhafőnök. A Valentino executive chefje. Szembenézve a háború tragikus, szörnyű pusztításával, Lily már-már bűntudatot érzett, amiért talán valóra válik a régi álma, hogy Manhattan egyik leghíresebb éttermében alkothassa meg a saját receptjeit. Marco kellett volna, hogy az eszében járjon, nem a saját karrierje. De a Valentino konyhafőnökeként egy egész csapatnyi szakácsot irányítani, és New York legjobb beszállítóival dolgozni? Ennél nem létezhet nagyobb kitüntetés egyetlen szakács számára sem.

Ám Martina olasz származású volt, és istenien készítette Giorgio imádott hazájának az ételeit.

– Elnézésedet kérem, Tom – tette még hozzá Giorgio –, amiért a távozásodról beszélek, mielőtt az egyáltalán felmerült volna. És természetesen remélem, hogy nem hagysz el bennünket.

– Semmi probléma – felelte Tom, ennek ellenére mégis aggodalmas homlokráncolással nézett Lilyre.

A lány alig észrevehetően megrázta a fejét. Fogalma sem volt, hogy Martina ekkora ellenszenvvel viseltetik iránta.

Giorgio felsóhajtott.

– Csak azt sajnálom, hogy a szükség rákényszerít, hogy mindezt most hozzam fel, amikor elveszítettük Marcót. De nem működhetünk tovább rendes konyhafőnök nélkül.

Martina feltűrte az ingujját.

– Természetesen nem, Giorgio. Azt azonban nem értem, hogyan jöhet komolyan számításba a pozícióra egy olyan szakács, aki csupán feleannyi ideje van itt, mint én, amikor rám büszke lehetnél.

Giorgio összekulcsolta maga előtt a kezét.

– Lilyben nemcsak hogy igazi szenvedély lobog a főzés iránt, Martina, de a kivételes helyzetéből adódóan remekül szót ért a vendégeinkkel. Könnyedén át tudja lépni a határokat a konyha, a vezetőség és a vendégek között, ami számomra rendkívüli értékkel bír.

A pillantás, amelyet Martina Lilyre vetett, még egy öntöttvas serpenyőt is összezsugorított volna.

– Lily és Tom, ti holnap hajnalban, pontban háromkor kijöttök velem a piacra.

Dacára a másik lányból áradó dühnek, miközben Tomot és Martinát követve elhagyta Giorgio irodáját, Lily felemás érzésekkel küzdött. Míg a szíve majd’ megszakadt Marco elvesztésének tragédiája miatt, az elméje folyamatosan recepteket pörgetett, amelyekkel bebizonyíthatná, mennyire elszánt a konyhafőnöki pozíció megszerzésében.

Marco időt és fáradságot nem kímélve tanította őt, ő pedig szívét-lelkét beletette a főzésbe Marcóért. Ha már ilyen tragikus körülmények közepette kell átvennie a munkáját, legalább csinálja oly módon, amivel büszkévé tenné a férfit.

A délelőtti műszak után, amikor a pihenő alatt a konyhai személyzet Marco halálhírétől lesújtva lehajtott fejjel üldögélt, Lily elindult a konyhafőnök irodája felé, és óvatosan belépett a néma helyiségbe. Váratlanul érte a hideg, és fázósan összefonta maga előtt a karját.

Marco séfsapkája még mindig az ajtón lógott, és a takaros kézírással lejegyzett rendelései is ott álltak halomban az asztala kitüntetett helyén. Mintha épp csak felszaladt volna Giorgióhoz, hogy bármelyik pillanatban visszatérjen. Lily előhalászott egy zsebkendőt a szoknyája zsebéből, és kifújta az orrát.

A legalsó polcon, a szakácskönyvek alatt, Marco bőrkötéses receptgyűjteményének kötetei álltak, úgy, ahogy otthagyta őket. Az utolsó még hiányos volt. Most már soha nem is fogja befejezni.

– Lily.

Lily lassan felemelte a fejét.

Tom kérdő tekintete az övét kereste. A műszak alatt Lily számtalanszor magán érezte a férfi pillantását.

Tom keze az ajtófélfát markolta.

– Jól vagy?

Lily bólintott. Ujjai a köténye szalagját babrálták, de nem boldogult.

– Segíthetek kikötni a csomót? – A férfi rámosolygott, és szája elbűvölő, kisfiús módon görbült felfelé.

Lily egy pillanatra behunyta a szemét. Aztán megfordult, és amint érezte, hogy Tom ügyesen meglazítja a szalagokat, a férfi közelségétől összeszorult a szíve. Amint elkészült, a lány ismét szembefordult vele. Össze kellett szednie magát. Marco halála nagyon mélyen érintette, emiatt tett rá ekkora hatást a férfi közelsége, nagyobbat, mint kellett volna. Ő, Tom és Marco gyakran dolgoztak együtt. Marco és Tom jóbarátok voltak, és Lily biztos volt benne, hogy Tomot is lesújtotta a veszteség.

– Köszönöm – suttogta.

Tom visszaadta neki a kötényt.

– Vedd a kezedbe az irányítást – súgta. – Ne hagyd, hogy Martina föléd kerekedjen. Mindketten tudjuk, hogy Marco úgy gondolta, megérdemelted… az összes esélyt, amit kaptál. Egyszer azt mondta nekem, hogy szerinte határtalan lehetőségek állnak előtted.

Mintha a néma szoba suttogott volna körülöttük. Lily felnézett a férfira.

– Szerinted szenvedett? – kérdezte csendesen.

Tom nekidőlt az ajtófélfának.

– Gyűlölök arra gondolni, min mehetett keresztül. – Érzelmek hulláma söpört át az arcán, aztán lehalkította a hangját. – Tudom, azt akarná, hogy tégy meg mindent ezért a lehetőségért.

– Hát – szólt Lily –, nem hiszem, hogy a személyzetből rajtad kívül bárkinek is ez lenne rólam a véleménye, Tom, de azért nagyon kedves tőled. – A lány biztos volt abban, hogy Tom meg fogja érteni, ha bevallja neki az aggályait. – Attól tartok, Giorgio azért akar engem betanítani, mert a családi kapcsolataim a hasznára lehetnének. Tudod, milyen rafináltak tudnak lenni Sidney-vel, ha arról van szó, hogy a megfelelő embereket csábítsák be a Valentinóba.

Tom felvonta a szemöldökét.

– Rekordidő alatt jutottál idáig a ranglétrán. Fantasztikus szakács vagy. És csak hogy tudd, szerintem nagyszerű konyhafőnök lennél. Lehet, hogy Giorgio üzletember, és Sidney… nos, miatta ne izgasd magad, de Giorgiónak igenis jó szeme van a személyzet kiválasztásához. – Árnyék suhant át Tom arcán. – Kár, hogy a legtöbbjüket el fogjuk veszíteni. Ez az, ami mostanában annyira megviseli Giorgiót.

Lily bólintott. Muszáj volt hinnie magában, ha meg akart küzdeni az álmáért.

– Tudod, elviselhetetlen számomra a gondolat, hogy… még többen elmennek. – Különösen, ha te. Töprengve nézett Marco receptkönyveire. – Azt hiszem, a legnagyobb nehézséget az jelenti majd, hogy a fejadagrendszerrel összeegyeztethető receptekre lesz szükségünk. Nagyon szeretnék kidolgozni néhány háborús receptet – árulta el.

– Én pedig nagyon szívesen dolgoznék ezen veled – jelentette ki a férfi széles mosollyal. – Ha fejadagokat kell majd ennem, különösen hálás leszek, ha neked köszönhetően jut némi szárított marhahús nekem és a többi sok ezer harcoló férfinak. Ha pedig behívnak, majd visszagondolok, és eszembe jut, hogy milyen jól szórakoztunk együtt.

– Én pedig megígérem, hogy a háború után olyan Wellington-bélszínt készítek neked, ami elfeledteti veled a sok rémes fejadagot. A Valentino mindig itt lesz, és vár rád, Tom.

– A Valentino. Egy szépség, aki fantasztikus ételeket készít, amivel legalább az illúziót megadja az embereknek, hogy az életük továbbra is normális mederben folyik. – A beálló csendben ellágyultak a vonásai. Lily nem volt biztos abban, hogy még mindig a Valentinóról beszélnek.

Rámosolygott a férfira, és a szeméből sugárzó melegség láttán felsóhajtott.

– Én itt arról fecsegek, hogy konyhafőnök szeretnék lenni, miközben te azzal a lehetőséggel nézel szembe, hogy elvisznek a háborúba. A rám váró nehézségek össze sem hasonlíthatók ezzel. – Lehajtotta a fejét.

– Nem, Lily… – tiltakozott Tom gyengéden. – Vagy te, vagy Martina az ország első olyan női konyhafőnöke lesz, aki egy Valentino-kaliberű helyen dolgozik. A háborút csak úgy nyerhetjük meg, ha ti itthon szilárdan tartjátok a hátországot. – Kutatón nézett a lány arcába. – Tudod, hogy a Valentinóban családra leltél.

– Köszönöm – suttogta Lily. A tekintetük összekapcsolódott, és a lány szíve olyan hevesen vert, hogy ha az anyja tudta volna, menten dührohamot kap. – Ez nagyon sokat jelent nekem. – Többet, mint gondolnád.

– Szóval… holnap hogy jössz be hajnali háromra? Biciklivel? Stoppolsz a Third Avenue-n? – kérdezte Tom szédítő mosollyal.

– Te lökött vagy!

– Van kedved metróval jönni velem? Említetted, hogy a Gramercy Parkban laksz.

– Hát, ez is egy lehetőség. – Az ötlet, hogy Tommal metrózzon, hirtelen jóval csábítóbb kalandnak tűnt, mint egyedül autózni a sötétben. Lily már majdnem teljesen elhasználta az egy hétre járó benzinfejadagját.

Ami pedig a határok átlépését illeti, amelyeket a vele szemben álló, kedves férfi köré húzott, akiről tudta, hogyha szabadon cselekedne, azonnal beleesne, hát csupán együtt utaznak munkába. Mi ebben a rossz? Olyan mintha felajánlotta volna, hogy segít hazavinni a könyveit, vagy ilyesmi.

Nem nagy ügy…

Tom a séfsapkáját gyűrögette.

– Éjszaka mindig elfog az idegesség a metrón. Örülnék a társaságnak.

Lilyt elnevette magát.

– Ó, emiatt nem kell aggódnod. Majd én megvédelek.

– Remek – bólintott a férfi. – Kicsit féltem, hogy nemet mondasz. – Egymáshoz nyomott hüvelyk- és mutatóujja hegyével mutatta, milyen kicsit.

Lily megsuhintotta a kötényével, de Tom kitért előle.

– Aludj jól – mondta a férfi, és a szeme körül mosolyba szaladtak a ráncok. – Akkor fél háromkor a Park Avenue és a Gramercy Park sarkán?

– Rendben. Nem tudom, addig érdemes-e egyáltalán lefeküdni.

Tom felvonta a szemöldökét, Lily pedig rámosolygott. Aztán bement a női öltözőbe, és hirtelen meglátta magát a tükörben. Dacára az aznapi tragédiának, amely mindnyájukat lesújtotta, az arca kipirult, kék szeme pedig hónapok óta nem csillogott így. Szigorúan meredt a tükörképére, de hiába. Úgy vigyorgott, mint akinek elment az esze.

Harmadik fejezet

Lily

Miután a Valentinóban végzett, Lily végigszáguldott a Park Avenue-n, miközben valósággal forrt benne a düh Marco értelmetlen halála miatt. Cikázva kerülgette a csigalassan araszoló autókat, majd lefordult Greenwich Village felé, hogy imádott nagyanyja házában találjon megnyugvást. Elrepesztett a Washington Square Park mellett, és átsuhant a környező szűk utcákon, amelyeket régimódi városi házak meg pincekabarék, olasz csemegeboltok, termelői árut kínáló standok és vegyeskereskedések szegélyeztek.

Lily a nagyanyja, Josie kétemeletes, vörös téglás háza előtt állt meg. Kirántotta a slusszkulcsot, és felszaladt a bejárathoz vezető lépcsőn. Josie cselédje még azelőtt kinyitotta az ajtót, hogy Lily megfoghatta volna a bronzkopogtatót.

– Lily kisasszony. – Emmeline a kezét nyújtotta Lily kabátjáért és kalapjáért.

Lily kiszabadította hosszú haját a kontyból, amelybe napközben feltekerte, mélykék szemével Emmeline-re nézett, és ujjaival megérintette a cseléd tenyerét.

– Édes Emmeline, itthon van az én drága Josie-m? Feltétlenül beszélnem kell vele.

– Ó, sajnálom, kisasszony, elment a Bleecker Streetre. De hamarjában hazajön. Vagyis hamarosan, nem hamarjában. – Emmeline úgy elpirult, hogy halvány barackszín arca a szőke haja tövéig rózsaszínné változott. Az aprócska nő felnézett Lily teljes százhetven centis alakjára.

– Ne is foglalkozz az olyan bosszantó dolgokkal, mint a nyelvtan. – Lily egy legyintéssel elintézte Emmeline igyekezetét, hogy tompítsa a brooklyni akcentusát. – Ha nem beszélhetek Josie-val, akkor muszáj lemennem sütni valamit. Csak úgy kavarognak a fejemben a gondolatok.

– Hogyne, kisasszony. – Emmeline úgy tett, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy Lily késő délután beállít, és beveszi magát a nagyanyja konyhájába.

Lily letrappolt az alagsorba, kihúzta a régi, fából készült tálalószekrény fiókját, és elővett egy kötényt. Edényeket kerített, majd megkönnyebbült sóhajjal nézett körül Josie barátságos konyhájában: az aranyló délutáni napfény a tisztára súrolt konyhaasztalra hullt, amelyen egy halom receptkönyv tetején ott feküdt Josie olvasószemüvege egy virágokkal teli kerámiakancsó mellett. A hatalmas, öreg angol tűzhely ontotta a meleget, a lapján egy kannában frissen főtt kávé illatozott.

Josie-nál a konyha volt a ház középpontja, ahonnan szép kilátás nyílt a cserepekbe ültetett virágokra, a krémszín rózsákkal teli dézsákra, a miniatűr százszorszépekre és a borostyánnal befutott falra. Lilyék szigorúan a kárminvörösre festett ebédlőben étkeztek. A család még a reggelit is a falakon lógó idegenek portréi alatt költötte el, amelyeket Victoria vásárolt, mivel ez így való.

Emmeline odalépett Lily mellé, a fiatal nő gyakorlatias egyénisége gyógyírként szolgált a lány zaklatott elméjére.

– Segítsek valamit, Lily kisasszony?

– Köszönöm, Emmy, kedvesem, de csak ha ráérsz – felelte Lily.

Emmeline mosolyogva bólintott.

– Tudja, mennyire szeretek magával főzni.

– Pompás. Akkor szükségem van egy kis zsiradékra, mézre, lisztre, sütőporra és egy csipet sóra, na meg felvert tojásra, narancslére és reszelt narancshéjra. Megyek, összeszedem őket.

Lily felkötötte a kötényt a piros szoknyája és fehér blúza elé, majd nekiállt selymessé keverni a mézet és a zsiradékot. Mellette Emmy egy kék-fehér csíkos kerámiatálba öntötte a lisztet, a sütőport és a sót. Josie konyháját betöltötte a fakanalak hangja, ahogy neki-nekikoccantak a tálak oldalának, meg Emmy dudorászása, ahogy egy kis dallamot zümmögött. Lily átvette a száraz hozzávalókat a cselédtől, és hozzáadta a mézes keverékhez, miközben Emmy felverte a tojásokat.

– A Contik bármikor felvesznek a Valentinóba, Emmy, ha a nagyanyám nélkülözni tud – jelentette ki Lily. – De Josie meghalna nélküled.

– Nemigen vagyok én alkalmas arra, hogy egy híres étteremben dolgozzak, mint maga – válaszolta Emmy, és átadta Lilynek a tökéletesen felvert tojásokat.

Én sem, gondolta Lily. Ám Marcónak más volt a véleménye. Megjelent előtte a férfi arca, és elfogta a szomorúság.

Lily beleforgatta a tojásokat a lisztes keverékbe, Emmy pedig lereszelte a narancs héját, és kimérte a levét. Amikor elkészült, betette a tésztát a hűtőbe, és egy csattanással rácsukta az ajtót.

– Na – mondta –, ennek most egy fél órát állnia kell, addig töltök magunknak egy csésze kávét.

Öt perccel később már az asztalnál ült, a bokája körül pedig Josie fehér macskája, Cosmo tekergett. Odakint, a magas ablakok mögött aranybarna levelek szállingóztak a vén fák ágairól. Amikor meghallotta Josie lefelé tartó lépteit, Lily összecsapta a tenyerét, és felemelkedett, hogy üdvözölje a nagyanyját.

– Lily? – Josie gyönyörű arcát dús, ősz haj keretezte, döbbenetesen kék szeme most fürkészőn nézett a lányra. Kibújt a kedvenc ősrégi, tengerészkék pelerinjéből, és megigazgatta az alacsony derékvonalú, selyemszalaggal szegélyezett bársonyruhája ujját, amely úgy 1923 táján készülhetett. – Izgatottnak tűnsz, drágám. Remélem, nem történt semmi katasztrófa.

Lily megölelte a nagyanyját. Egy pillanatra Josie puha vállára hajtotta a fejét, és beszívta az ismerős parfüm illatát.

– Drága nagyi. Olyan hírem van, hogy nem is tudom, hol kezdjem.

Megszólalt a csengő, mire Emmeline kiviharzott ajtót nyitni.

A bejáratnál felharsant Lily anyjának hangja, és végigvisszhangzott a házon. Cosmo eliszkolt.

– A konyhában, Emmeline? Gondolhattam volna!

Josie felvonta a szemöldökét, és felment, hogy üdvözölje a menyét.

Néhány pillanattal később Lily kedveszegetten pillantotta meg a konyhaajtóban megjelenő anyját. Fekete, testhezálló ruháját a mellére tűzött fehér rózsa díszítette, sötét haja tökéletes hullámokba volt rendezve. A vállára krémszínű kasmírsálat dobott, formás lábain a Macy’s legfinomabb selyemharisnyája feszült. A háború hírére azonnal egy egész készletet halmozott fel belőle.

Lily a reggeli veszekedésükre gondolt, és gyorsan a hűtőszekrényhez lépett.

– Be kell tennem a sütőbe a narancsos kekszemet.

– De Lily! Miattad jöttem le ide.

A másik ajtóban, a cselédbejáratnál megjelent Josie; a biztonságos hátsó lépcsőn érkezett. Lily lopva rápillantott imádott nagyanyjára, és elrejtette a mosolyát.

Kivette a tésztát a hűtőből.

– Tökéletes.

– Fel nem foghatom, hogy az egyetlen lányom hogyan lett a konyha megszállottja. – Victoria Katharine Hepburnt utánzó kiejtése visszhangot vert a konyha magas mennyezete alatt.

Érthetetlen is, mivel te a szalonon, a hálószobádon és az ebédlőn kívül a ház más helyiségébe még soha nem tetted be a lábad.

Victoria fintorogva lecövekelt az ajtóban.

– Nem fogok a pincében tárgyalni veled a jövődről. Azonnal gyere fel!

Lily elővette a sodrófát, feltűrte a blúza ujját, és a konyhaasztal fölé hajolva elkezdte kinyújtani a tésztát.

– Nem tűröm, hogy a saját lányom semmibe vegyen!

– A sütemény nem várhat. – Lily fogta a kör alakú kiszúróformát, és belenyomta a puha tésztába. – Josie-nak készítem a délutáni teához.

– Ó, az isten szerelmére! – Victoria égnek emelte mindkét kezét. – Ti ketten! És mindez Nathaniel Carter miatt. Odavan Liliért, és ő a legmegfelelőbb agglegény egész New Yorkban.

Lily dühösen nyújtotta a tésztát. A legmegfelelőbb, de kinek? Neked, anya?

Victoria lehalkította a hangját, és Josie-hoz fordult.

– A drága Jacob a háború után vissza akar vonulni a kalapüzlettől, és egy zseniális húzással sikerült gondoskodnia arról, hogy az utódja bevonuljon a haditengerészethez.

– Nem tudlak követni, Victoria. – Josie Lily mellé lépett, és karba tette a kezét. A lány odaadott neki egy darabka tésztát kóstolóba.

– Mondd el nagyinak a többit is, anya – biztatta Victoriát Lily. – Rajta.

– Lily természetesen nem örökölheti az apja üzletét. A saját családjával lesz elfoglalva.

Lilynek elakadt a lélegzete. Az anyja sosem volt tapintatos ember, ám az, hogy ilyen gátlástalanul beszél Lily apjának, Josie egyetlen fiának a haláláról és örökségéről, elképesztette a lányt. Victoria ízléstelen szavait hallva elvörösödött szégyenében.

– De szülhet egy fiút, aki viszont örökölhet – folytatta Victoria. – És ha a lányom fia a Carter család tagja lesz, az gyönyörű jövőt vetít a Rose-ok elé.

Josie szája vékony vonallá keskenyedett.

– Elfelejted, hogy nem minden nő tud fiút szülni, Victoria.

Lily szeme elkerekedett. Egy pillanatra ismét a nyújtófára koncentrált, és nagyot sóhajtott.

Csend volt.

A lány óvatosan az anyjára pillantott, akinek két piros folt gyúlt az arcán.

– Emlékeztetlek, Josie, hogy a néhai férjed, az apósom ötven éven keresztül dolgozott azért, hogy a semmiből létrehozza a kalapüzemet. De ha Lily ragaszkodik ahhoz, hogy továbbra is annak az átkozott étteremnek az alagsorában marad, azt kockáztatja, hogy elveszíti Nathaniel érdeklődését és a családi üzletet is.

Victoria grimaszát látva Lilynek bevillant egy szomorú, majdnem húsz évvel korábbi emlék. Néha még most is sajgott a szíve, ha eszébe jutott, hogy az anyja hogyan avatkozott közbe, ha a gyerekkori barátságairól volt szó, különösen egy Ettie nevű kislány esetében, akivel együtt járt általánosba, és akit imádott, de az anyja abban a pillanatban eltiltotta tőle, amikor rájött, hogy Ettie a Lower East Side-on lakik. Victoria közölte a fiatal, akkor még befolyásolható Lilyvel, hogy a finom fiatal hölgyek nem ereszkednek a Fourteenth Streetnél lejjebb.

A megrettent és zavarodott Lily feltétel nélkül bízott a félelmetes anyjában, és elhitte, amikor Victoria azt mondta neki, hogy odalent csak a rossz emberek élnek.

Lily sokáig szégyellte magát amiatt, hogy csak szomorúan, elfacsarodott szívvel nézte, ahogy Victoria közli az ijedt és összezavarodott kis barátnőjével, hogy a lánya többé nem játszik vele. Ettie apja egy szállodában dolgozott Gramercy közelében, és reggelente ő vitte vonattal a kislányt iskolába, aztán a sapkájával vidáman integetve a kerítésnél megvárta, míg odaszalad a barátnőihez. Ettie különleges, saját készítésű ajándékokat vitt Lilynek, papírból kivágott babát, zsírpapírba csomagolt házi sütésű kekszet, és mindig rengeteg mesélnivalója akadt, noha csak egy éjszaka telt el azóta, hogy elváltak.

És akkor végig kellett néznie, ahogy a kislány mozdulatlanul áll, az arca sírásra torzul, miközben Victoria hazarángatja őt anélkül, hogy megengedné, hogy elbúcsúzzanak.

Lily most már tudta, hogy az anyja összetörte a kis Ettie szívét.

Ő pedig hagyta.

Végül, amikor Lily búskomorsága már az őrületbe kergette, Victoria átvitte a lányt egy magániskolába. Lily, lenyelve a torkát szorongató gombócot, engedelmeskedett, bár nem értette a dolgot, de még mindig azt gondolta, és abban bízott, hogy az anyjának igaza van, és jó okkal forgatja így fel az életét. Sokáig próbált hinni Victoriában.

Míg végül Lily elborzadva, undorral figyelte, ahogy az új barátai könyörtelenül semmibe veszik és zaklatják azokat, akik nem feleltek meg annak a képnek, amilyennek szerintük egy lánynak lennie kell, függetlenül attól, hogy az illető a személyzethez tartozott, másik osztályba járt, fogyatékos, más vallású, hátterű vagy etnikumú volt-e.

És most az Egyesül Államok egy olyan országgal állt háborúban, amelyiknek a kormánya az elképzelhető legelvetemültebb módon bánt ugyanezekkel az emberekkel.

Ennek ellenére Victoria tovább ütötte a vasat.

– Egy ilyen lánynak bálokba kellene járnia, nem pedig abban a pincében izzadnia, mint valami közönséges igásló – jelentette ki megvetően Victoria, visszarántva Lilyt a jelenbe. – Épp a minap kérdezte valaki, miért engedem, hogy a lányom cseléd legyen, amikor a többi lány rendesen kialussza magát, és kötéseket hajtogat a harcoló férfiaknak.

– Giorgio Conti kiváló ember – szólt Josie csendesen. – Sosem tekintené cselédnek Lilyt.

– Giorgio óriási név az éttermek világában – tette hozzá Lily.

Victoria keze ismét az ég felé lendült.

– Még mindig nem értem, mikor lettek a konyhák és sütemények fontosabbak, mint a partik, a fiúk és a gyönyörű ruhák!

– Talán köze lehet a dolognak ahhoz a tényhez, hogy a világban háború dúl – morogta Lily. – Ha mi itthon nem vállalunk felelősséget, és nem tesszük tovább a dolgunkat, akkor hogyan lehetnénk elég erősek ahhoz, hogy megnyerjük a háborút? – Gyönyörűségét lelte abban, hogy Tom szavait idézi az anyjának, de elrejtette a mosolyát.

Victoria élesen felkacagott.

– Giorgio Conti pontosan ezért és csakis ezért alkalmaz nőket a Valentinóban: mert háború van, és mert hasznos vagy a számára. Egészen mostanáig az egyedüli női alkalmazottak a cigarettaárusok és a ruhatárosok voltak. És teljesen jogosan. – Összehúzta a szemét és pár pillanatra lehalkította a hangját. – Nem alaptalan az aggodalmam, Lily. A minap olvastam egy cikket az újságban a nők munkavállalásával és a háború utáni helyzetével kapcsolatos kérdésekről és aggodalmakról.

Lily kiszaggatta az utolsó formát is a tésztából. Rápillantott a tepsire, amelyen a sütésre váró kekszek sorakoztak. Bár a konyhai hierarchiában felfelé lépkedve egy teljes szezont ledolgozott a süteményes szakács mellett, még mindig irigy volt Julius örökké tökéletes alkotásaira. Megszállottan dolgozott, hogy utolérje, és versenyre keljen vele. Nem volt olyan jó, mint Julius, de nem is volt rossz. És Juliusnak nem lihegett az anyja a nyakába.

Széles mozdulattal kioldotta a kötényét.

– Nos, anya, Giorgio Conti épp most ajánlotta fel, hogy betanít konyhafőnöknek. Remélem, áldásod adod rá, és úgy tekintesz erre a lehetőségre, mint ami a szolgaságnak pont az ellenkezője. Ami pedig a háború utáni időket illeti, úgy hiszem, addigra eleget bizonyítok ahhoz, hogy a személyzet megbecsült tagja legyek.

– Lillian!

– Ki hitte volna! – lépett közbe gyorsan Josie. – Büszke vagyok rád, drágám.

Victoria elvörösödött.

– Öntsünk tiszta vizet a pohárba, kislányom.

Lily gyors léptekkel megkerülte az anyját, és betette a süteményt a sütőbe. Egy pillanatig csak bámulta a kis tésztakorongokat. Már régen felhagyott a próbálkozással, hogy észszerű vitát folytasson Victoriával, mert valahányszor megpróbálta, az anyja valami olyasmivel vágott vissza, amivel megbántotta. Az egyetlen működő stratégiának az tűnt, ha elkerüli a vitákat, ahogy az apja is tette. Lily évek óta Josie házát tekintette igazi otthonának.

Eszébe jutott, hogy viselkedett az anyja, amikor tanuló séfnek jelentkezett a Valentinóba, és megborzongott. Victoria két hétig nem volt hajlandó beszélni vele, csapkodta az ajtókat, és olyan dührohamokat produkált, hogy zengett a ház, miközben az apja behúzta a nyakát, és inkább késő estig dolgozott a kalapüzemben.

– Abban a pillanatban, ahogy a háború véget ér, hozzámész Nathanielhez. És a mai naptól a jegyesének tekinted magad.

Lily becsukta a sütő ajtaját, és lassan az anyja felé fordult. Összefonta maga előtt a karját. Cosmo kint, a folyosón nyávogott. A Marco halála miatt érzett düh, amely idefelé izzott benne, most újra lángra lobbant.

– És hogyan tovább? Letérdelsz Nathaniel előtt, és elővarázsolsz egy gyémántköves gyűrűt egy pezsgőspohárból? Vagy várhat a dolog addig, míg elmész a Fifth Avenue-ra, hogy az apja beleegyezését kérd, és ecseteld előtte a reményeidet?

Josie kihúzta magát, egyenesen és elszánt arccal állt Lily mellett. Lassan kinyújtotta a kezét, és átkarolta az unokája vállát.

Victoria lehalkította a hangját.

– Vagy otthon maradsz, és felhagysz azzal, hogy bolondot csinálsz apádból és belőlem, vagy elfogadod a feltételeimet. Ha muszáj ott maradnod abban a nevetséges konyhában főszakácsot meg mosogatólányt játszani… – Victoria a homlokához emelte a kezét, és gyémántgyűrűin megcsillant az alagsorba beszűrődő napfény. – Akkor továbbra is azt mondom majd a barátainknak, hogy a hazafias kötelességedet teljesíted, nem elégszel meg azzal, hogy sóhajtozol a vőlegényed után, és a jótékonykodásnál többet szeretnél tenni a hazádért. De abban a minutumban hozzámész Nathanielhez, ahogy véget ér a háború. Akkor apád nyugdíjba megy, te pedig segíted a családot, ahogy azt egy lánynak kell. A család az első. A háború után mindannyiunknak össze kell tartanunk, hogy ne veszítsük el azokat a dolgokat, amelyek fontosak a számunkra. Eddig mi támogattunk téged. Most majd te fogsz támogatni minket. Bízom benne, hogy megérted.

Lily nagy levegőt vett, de remegett a hangja.

– A jövőmmel játszadozol, anya. – Vajon Victoria azzal fenyegeti, hogy kitagadja az örökségből? Dacára az anyja nehéz természetének, Lily korábban még sosem érezte fenyegetve magát. Mert mindig engedelmeskedett. Amíg el nem vállalta ezt a munkát. A félelem, hogy az anyja vajon meddig megy el, hogy elérje, amit akar, most fogott egy vékony tűt, és fájdalmas csomót hurkolt Lily szíve köré.

Victoria tett egy lépést befelé a konyhába, de rögtön vissza is hőkölt, és újra a küszöbön cövekelt le.

– Ha nem segítesz magadon, tőlünk sem várhatod el, hogy segítsünk.

Lilynek elakadt a lélegzete.

– Hogy fogják a legjobb családok túlélni ezt a felfordulást, ha most nem tartunk össze, és nem biztosítjuk be a jövőnket? Arról van szó, hogy megőrizzük mindazt, ami számít – ütötte tovább a vasat Victoria.

– Szóltál már Simmons atyának, hogy hirdesse ki a házasságot? – Lily szemében könnyek csillogtak. – Mit gondolsz te, melyik században élünk? – Remegett a hangja, de jeges tekintettel nézett az anyjára.

Josie kezének gyengéd szorítását érezte a vállán.

Victoria teljes magasságában kihúzta magát.

– A megfelelő vallásban neveltünk. Csak el kell juttatnunk az oltárig.

Lilynek leesett az álla, mögötte Josie pedig felszisszent.

Victoria azonban éles hangon folytatta.

– Az elfogadható, ha a nők háborús időkben dolgoznak. Azt viszont nem hagyom, hogy dolgozó nő légy.

– New York egyik leghíresebb éttermében vagyok sous chef, és az egyik legelismertebb étterem-tulajdonosnak dolgozom, anya. Ezt még te sem tarthatod szégyellni valónak. – Lily nagyot nyelt.

Victoria Josie-ra mutatott.

– Téged semmi sem jogosított fel arra, hogy azt javasold a lányomnak, legyen Contiék rabszolgája!

– Én nem látok abban semmi megalázót, ha egy fiatal nő a Valentinóban dolgozik. És Lily imádja a munkáját – szegte fel Josie az állát.

– Az lehetetlen, hogy kilépjek – nyögte ki Lily.

– Remek. Akkor ezzel elfogadtad a feltételeket, amiket apáddal szabtunk.

Lilynek egy pillanatra elakadt a lélegzete.

– És addig is – folytatta Victoria –, nincs szerelmi viszony a konyhai cukrásszal, flörtölés a pincérekkel, és főleg nincs cimborálás semmiféle konyhai alakkal. Pontosan tudod, hogy az emberek a jobb körökben a szájukra vesznek. Gyorsabban tönkreteszed a jóhíredet, mint hogy egyet is kavarinthatnál azzal a rémes fakanaladdal valami nevetséges tálban.

Lilynek lángolt az arca.

– Anya, semmi gond nincs azokkal az emberekkel, akikkel együtt dolgozom. – Behunyta a szemét. Ez nem lehet igaz. Lilyt elfogta a vágy, hogy felrohanjon Josie napfényes, fehér hálószobájába, és a párnákba temesse az arcát az ágyán.

De az anyja megállította. Fejedelmi hangon beszélt.

– A nő ereje abban rejlik, hogy a megfelelő társaságban mozog, gazdag férjet szerez, aztán olyan gyerekeket szül, akik továbbviszik ezeket a hagyományokat. Megfelelő iskolák, aztán a megfelelő partik és végül a bridzs- és teniszklubok. Ez az, ahogy a dolgok mindig is működni fognak. – Victoria felvetette a fejét.

– Ez nem nekem való – jelentette ki Lily most már szemtől szemben állva az anyjával. Szilárdan állta Victoria tekintetét.

És mi volt e mögött a kék szempár mögött? Semmi. Hideg, kemény számítás, semmi más. Csak az elszántság, hogy engedelmességre szorítja a lányát.

– Eltartom magam – suttogta Lily. Hangja rekedt volt, és valahonnan nagyon mélyről jött. – Van keresetem. – Havi ötvennyolc dollárt keresett.

– Próbálj megélni belőle! – vágta oda Victoria. – Próbáld csak meg. Ami azt illeti, még egy szó, és tekintsd úgy, hogy a háború után csakis magadra számíthatsz.

– Az isten szerelmére, ne hergeld tovább… – igyekezett Josie lecsillapítani.

Lily ökölbe szorított kézzel, mozdulatlanul állt. És hirtelen minden ott kavargott a szeme előtt. Az egész. Szegény, drága, ártatlan Ettie, a lányok az iskolában, Victoria és a sznob barátnői, akik alig szóltak Lilyhez, kivéve ha a hátrányára összehasonlították a saját lányukkal, és megnyugtatták magukat, hogy nem akadályozza a házassági terveiket. Nem csoda, hogy Lily új otthonra lelt a Valentinóban.

Meg kellett szereznie a konyhafőnöki pozíciót. Ez volt az egyetlen mód arra, hogy megnyerje ezt a csatát, a saját lábára álljon, és bebizonyítsa, hogy a saját szabályai szerint is ugyanolyan sikeres lehet, és nincs szüksége arra, hogy belemenjen egy olyan, teljességgel elfogadhatatlan házasságba, amelyet az anyja rendezett el a számára.

– Anyádnak egy dologban igaza van. Én javasoltam, hogy jelentkezz a Valentinóba – suttogta Josie. – Attól tartok, én tehetek erről a konfliktusról.

Lily összerezzent Josie nyugodt hangjára.

– Dehogy, nagyi – súgta. – Szó sincs róla.

A Josie sütőjéből kiszökő süteményillat Lily eszébe juttatta, hogyan tanult főzni egy kis széken ülve a nagyanyja mellett, mennyit kacagtak együtt, miközben a kezdeti próbálkozásaikból az évek során egyre bonyolultabb és ambiciózusabb alkotások születtek.

– Mennem kell, anyám. Holnap reggel korán kezdek.

– A hozzád hasonló lányok olyan fiúkhoz mennek hozzá, akik az üzleti negyedben dolgoznak, és a Valentinóba járnak enni. Ne dolgozz olyan helyeken, ahol a veled egyenrangúak gyakran megfordulnak. – Victoria álla megfeszült, és egy mozdulattal a vállára kanyarította a sálját. – Elvárom, hogy Nathaniel karján jelenj meg vasárnap Carterék ebédjén – tette még hozzá, és elállta az ajtót.

Lily ezt elengedte a füle mellett.

– Nagyi, a narancsos keksz egy különleges háborús recept, és a délutáni teádhoz készítettem. A vajat zsiradékkal helyettesítettem. Remélem, ízlik majd. Emmeline nézzen rá úgy tíz perc múlva. – Megfogta Josie kinyújtott kezét, és megérezve annak megszokott, puha melegét, egy pillanatra behunyta a szemét, majd sikerült a könnyein át rámosolyognia a nagyanyjára.

– Nagyon okos vagy, édesem – dicsérte Josie. – Gratulálok a lehetőséghez, hogy konyhafőnök lehetsz.

– Én arra számítok, hogy nagyon hamar véget ér ez a háború – morogta Victoria.

Lily szorosan megölelte Josie-t, az arcát beletemette a nagyanyja puha, bársonyos vállába. Aztán anélkül, hogy az anyjához egy szót is szólt volna, sarkon fordult, és a cselédlépcsőt használva kiviharzott a konyhából.

– Mi a csuda van ezzel a lánnyal? – kúszott utána Victoria hangja. – Ha az ember lánya egy férjezetlen szakács, az lemoshatatlan szégyen. Úgy ül mellettünk a templomban, mint egy fölösleges harmadik kerék, a partikon meg csak lézeng és petrezselymet árul. Borzasztó.

Lily megtorpant a lépcső tetején. Zihálva várt egy pillanatig. Aztán hirtelen elöntötte a düh, és még mielőtt visszafoghatta volna magát, lekiáltott a lépcsőn.

– Anyám?

– Ne ordíts velem!

– Attól tartasz, hogy csak lézengek majd? Nahát akkor megígérem, hogy szárnyalni fogok!

– Nos, ez jól teszed, Lily. Szólok Kitty Carternek, hogy a lányom észhez tért, és magára ölti azt a társadalmi szerepet, amire született. Nathaniel Carter felesége lesz. Ennél jobb nem is történhet vele.

Lilly az öklébe harapott. Ebben a pillanatban rájött, mit kell tennie. Az anyja játszani akar? Hát legyen, ő is beszáll. Úgy tesz, mintha hozzá akarna menni Nathanielhez, és veszettül reménykedik majd, hogy a férfi közben beleszeret valaki másba.

Negyedik fejezet

Lily

New York utcái hajnali három tájt hátborzongatóan némák és sötétek voltak. Az elsötétítési rendelet miatt furcsamód közelinek és baljóslatúnak érződött az Európában dúló háború. Lily alig tudott ellenállni a késztetésnek, hogy megszaporázza a lépteit. Rajta és Tomon kívül csak az utcaseprők jártak az utcán, taligáik kereke meg-megcsikordult a járdaszegélyen, kiáltásaik kísértetiesen szóltak az éjszakában.

Ahogy közeledtek a Valentino felé, a mellékutcából meghallották az étterem Chevrolet hűtőautójának köhögését, amint a motor bemelegedett a két és fél órás útra Connecticutba, a bridgeporti zöldségkertészetig.

Giorgio mintás szövésű zakóban, cigarettázva állt a teherautó mellett. A hajnali hűvösben Lily fázósan húzta össze magán a kardigánját.

Giorgio megveregette Tom hátát, majd Lilyre pillantva szívből jövő mosolyra szaladtak a szeme körül a szarkalábak.

– Jó reggelt, kedveseim. – Cserzett bőrcipője talpával elnyomta a csikket. – Nos hát, melyiktek szeretné vezetni az én lomha kicsikémet? – paskolta meg a teherautó oldalát. – Időbe telik, míg hozzászokik az ember.

Lily nagyokat pislogott. Mivel félt, hogy nem hallja meg az ébresztőórát, szinte egy szemhunyásnyit sem aludt.