Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Maffia-trilógia, 2013–2015

A férj prostija, 2018

Gyalázat-sorozat 1–3., 2018–2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

Sapho 1–2., 2020 • A szárd szikla, 2020

Elit-sorozat 1–3., 2020–2021 • Frontvonal, 2020

Légy(ott) Isztambulban, 2021

Sava-Borsa szakácskönyv, 2021

Az Arab-sorozat 1–7., 2015–2022

Párban Nápolyban, 2022 • Álszemérem, 2022

Célzott gondolatok, 2022 • Védelem, 2023

The Arab, 2023

Bajban Dubajban, 2023

Misszió, 2023

Író leszel, 2024

Maffia-trilógia 1–3. – javított, bővített kiadás, 2024

Szenvedély Sevillában, 2024

Spanyol tűz-sorozat 1–3., 2024–2025

Copyright © Borsa Brown, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Csémi Judit

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-06-6

„A mohóság és a kéjvágy, a gyűlölet és a furfang, az okosság és az erőszak, a jóindulat és a melegség. Mind része a fantasztikus egyvelegnek, melytől az arab jellem oly kibogozhatatlan rejtélynek rémlik a kívülálló szemében.”

(Leon Uris)

Előszó

Kedves Olvasó!

Két lehetőség van. Vagy ismered Az Arab-könyvsorozatomat, és most izgatottan veszed kezedbe ezt az előzményregényt, vagy még sosem hallottál róla. (Remélem, utóbbi esetben is izgatott vagy.)

A lényeg azonban, hogy nincs jelentősége annak, melyik tábort erősíted, ugyanis mindkét esetben élvezni fogod az utazást, amire egy különös keleti karakter visz magával.

Egy olyan szereplő, aki már rengeteg ember szívét meghódította, és aki legalább ugyanannyi ember utálatát kivívta. Kíváncsi vagyok, te mit érzel vele kapcsolatban… Kár, hogy erre most nem adhatsz választ, de remélem, így vagy úgy eljuttatod hozzám az érzéseidet.

Ám mielőtt belevágsz ebbe az utazásba, tudnod kell, hogy ez a kötet kicsit más, mint a többi. Fiatalos, bohókás, egy fiatalember énkeresésének éveit öleli fel, teli humorral, szenvedéllyel, önazonos gondolatokkal.

A legtöbb olvasóm tudja, hogy a nyári könyveim általában könnyedek, amolyan igazi strandregények. Ehhez hűen alkottam meg Az Arab utazásait, remélem, mindenkihez eljut önfeledt hangulata, és aki ismeretlenként tekint a karakterekre, megkedveli őket annyira, hogy tovább olvassa életük történetét, ami nagyon szerteágazó, zegzugos, megható, megbotránkoztató, de mindenképp elgondolkodtató.

Az Arab utazásai a fő karakter szemszögéből mesél, de kérlek, kedves Olvasó, ha folytatod a sorozatot, számíts rá, hogy minden rész más és más lesz, számos nézőpontot megismerhetsz majd.

Mindemellett azt gondolom, többen lesznek azok, akik már ismerik ezt a családot és annak tagjainak sorsát. Nekik is jó érzés lesz újra kapcsolódni bizonyos szereplőkhöz, akiket én is nehezen engedtem el egykor.

Az Arab-sorozatom több mint kétszázötvenezer példányban kelt már el, számtalan utánnyomást élt meg, én magam is hálás vagyok nektek azért a bizalomért, amit kapok tőletek. Hiszen bíztok bennem, hisztek abban, hogy képes vagyok úgy írni, hogy az benneteket szórakoztasson.

Szóval, köszönöm, hogy most ezt a kötetet is a kezetekben tartjátok, és engedjétek meg, hogy alább ezt a köszönetet a karakteremnek is szavakba öntsem, mert bár én alkottam a jellemét, úgy érzem, néha nagyon is a saját útját járja.

Soraim a 20. utánnyomás apropóján születtek, az ünnepi kötet elején olvasható, de úgy vélem, itt is helye van, hiszen ha egy író újra és újra visszatalál egy-egy szereplőjéhez, akkor az azt jelzi, hogy a szívében őrzi őt. Természetesen az alkalomhoz illően néhol átfogalmaztam akkori üzenetemet.

Kedves Arab! Tudtam, hogy szép úton indulsz majd el, mert érzéseket keltesz és gondolkodóba ejtesz. Tudtam, hogy sokan fognak utálni, de annál sokkal többen szeretni.

De!

Fogalmam sem volt arról, hogy megváltoztatod az életemet. Nem sejtettem, hogy olyan közösséget kovácsolsz majd, amelyből számtalan barátság szövődik.

Nekem megmutattad, hogy az írás többé tehető még annál a „soknál” is, amit jelent, mert a kutatómunka számomra is egy tanulási folyamat volt. Sok olvasónak pedig azt mutattad meg, hogy a könyv egy másik dimenzió. Felöltöztetted őket a te kultúrád ruháiba, bemutattad nekik az életedet, és engedted, hogy a részévé váljanak.

Emlékszem, azt sem akarták, hogy megszüless… Meg kellett érted harcolnom, de egy percét sem bántam meg. Minden sorod, sőt még a borítód is vihart kavart körülöttünk…

És most itt vagy! Vagyis még mindig itt vagy. Egy nyári kiadással, díszesen, ahogy azt megszoktuk, üzenetekkel, amik a lapokon életre kelnek.

Boldog nyári újjászületést kívánok neked, és még sok-sok utánnyomást, kezeket, amelyek lapoznak, szíveket, amelyek befogadnak, olvasókat, akik leemelnek a polcról.

Utazásra fel!

Ölelés attól, aki papírra vetett téged, Arab:

Borsa Brown

1. fejezet

– Te komolyan azt hitted, hogy egy croissant-nal le tudsz venni egy nőt a lábáról? – kérdezem, miközben Emír diadalittasan lóbál egy papírzacskót, amiben két francia péksütemény lapul.

– Gamal! Az emberek itt az egyszerű dolgokat kedvelik – von vállat, mintha ezzel mindent megmagyarázott volna. – Rámozdultam a csajra. Nem jött össze. Ez van. De a süti itt van, azt megehetjük. A hattyúnyakú meg kapja be valami helyi csövesnek.

Hattyúnyakú…

Hát jó…

Min is csodálkozom?

Ez Emír!

Nem csinál belőle problémát, ha hoppon marad. Bár szerintem csak megjátssza, mert én nagyon is úgy ismerem, hogy ha valaki a becsületébe gázol, akkor jobb, ha utána fedezékbe vonul. Ennek ellenére, még odabent a pékségben vigyorogva vette tudomásul, hogy a nő, akit meghívott egy croissant-ra, nemet mondott. Unokatestvérem jobb híján becsomagoltatta a finomságot, és kijöttünk.

Szerintem vérciki volt.

Ő pont leszarja.

Párizs. Az Eiffel-torony, a macskaköves utcák és a túlárazott kávék földje. Emír persze azt hiszi, hogy minden sarkon balett-táncosok meg filmsztárok futkároznak. Talán igaza is lesz, ki tudja. Egyelőre még csak az alapokkal szembesülünk, ami az őrült autósokban és az elképesztően drága taxikban merül ki.

Ami minket ugye nem érdekel, csak azért na…

A legfájóbb szembesülésünk pedig, hogy a francia nőknek eszük ágában sincs megnézni a mi arab pofánkat.

Ez kurva gáz!

Pedig ahogy most körülnézek, se közel, se távol hozzánk hasonló. A pasik alacsonyak, extrémül nőiesek, kifinomultak, és még a szél is elfújja őket.

Hogy tudnak ezek falhoz vágni egy nőt és jól megdugni a negyven kilójukkal?

A nők…

Hm…

Velük semmi gond.

Ők eléggé rendben vannak.

– És most? – kérdezem, miközben rágyújtok egy szivarra a Szajna partján. Rám néz, én meg anélkül mondom, hogy kérdezne: – Csak azért, hátha ez bejön végre valakinek.

– A szivar?

– A szivarozó férfi.

– A szivarozó arab férfi? – röhög fel.

– Ja! – nevetek vissza, miközben rájövök, hogy tényleg baromság. Nem szoktam se dohányozni, se szivarozni.

Csak gondoltam, Párizshoz illik.

Miért is nem szarom én ezt le?

– Szóval… – dörzsöli meg az állát, miközben felel az előbbi kérdésemre, amiben az után érdeklődtem, hogy mit csináljunk. – Bemegyünk egy kávézóba, ahol megmutatom, hogyan kell itt érvényesülni. – Magabiztos, mintha ő írta volna a párizsi etikett szabályait.

– Javíts ki, ha tévedek, de a pékségben nem valami hasonló volt a terved?

– Rájöttem, hogy az nem a mi helyünk.

Na baszd meg! Nekünk már helyünk is van Párizsban!

Jó tudni.

– A kávézó azonban az?

– Majd meglátod.

Hát remélem.

Nincs kedvem kínos helyzetekbe kerülni, márpedig Emír mellett elég nehéz nem kínos helyzetekbe kerülni.

Értse ezt mindenki úgy, ahogy akarja.

– Aha. Mondjuk, már akkor bajban leszünk, ha a pincér nem hajol meg előtted. De igaz is… Legfeljebb elveszed a szervizdíját?

– Gamal, ne legyél már ilyen pesszimista! Ez itt Párizs! Itt mindenki nyitott a bájra!

Bájra?

Melyikünknek van olyanja?

– Különösen a te bájodra… – jegyzem meg gúnyosan, hátha veszi a lapot, de nem törődik velem. Kinyitja a kávézó ajtaját, és belépünk az épületbe.

Báj…

Kattogok a szón. Meg azon is, amit jelent.

Hogy a faszba kell bájosnak lenni?

Mosolyogjunk mindenkire?

Hát mosolyogjon a halál.

Köszönjek mindenkinek kedvesen?

Köszönjön az, aki senki. És szaúdi herceg vagyok. És akkor is az vagyok, ha ők nem tudják.

Bent frissen őrölt kávé illata terjed a levegőben, elég kellemes, de a hely tele van turistákkal. Egy pillantással felmérem a jelenlévőket. Egy család harsányan nevet a sarokban, egy fiatal pár éppen fotókat nézeget, az ajtó melletti asztalnál egy gyönyörű szőke nő ül, aki annyira komoran bámulja a telefonját, mintha az éppen egy adóellenőrzést jelentett volna be.

– Na, mit mondtam? – súgja Emír, mire el is indul a szőke nő felé.

– Ne csináld… – próbálom megállítani, de hiába.

Leül vele szemben, közben pedig az asztalra dobja a croissant-t.

Ez aztán a báj.

Ha tahóságból kéne vizsgáznia, abból ötös lenne.

– Helló – mondja angolul, egy olyan mosollyal, ami elvileg ellenállhatatlan, gyakorlatilag viszont inkább fárasztó.

A nő felnéz, végigméri, majd franciául szólal meg:

– Vous plaisantez, n’est-ce pas?

Unokatestvérem kicsit zavarba jön, elmosolyodik, majd rám néz, miközben kihúzok én is egy széket, és melléjük ülök.

– Mit mondott? – faggat Emír.

– Hogy baszottul bájos vagy – felelem szárazon. Nem veszi a poént, döbbenten les ki a fejéből, szerintem nem tudja, igazat mondok-e.

Így jár, aki nem vette komolyan a francianyelv-órákat.

– Hogy viccelsz-e. Ezt kérdezte.

Ez az a pont, amikor meg kéne értenie, hogy a nő megadta neki az esélyt arra, hogy taplóként érkezve, úriemberként távozva rövidre zárja a próbálkozását, ám ő nem adja fel.

Zavartan megköszörüli a torkát, majd angolul folytatja.

– Remélem, nem tűnök egy jöttment turistának. Herceg vagyok.

Nem hiszem el, amit hallok.

Kábé mintha gyerekek lennénk.

Vagy elmebetegek.

Mert ki a picsa az, aki leül egy nő mellé, és így vág bele: „Helló, nem turista vagyok, hanem herceg.”

Csak azért nem szólok közbe vagy lépek le, mert mindig is izgattak a kínos pillanatok.

– Herceg? – kérdezi a nő angolul, az egyik szemöldökét felvonva. – Á, értem. És a hercegek croissant-nal udvarolnak. Úgy, hogy az ember lánya elé hajítják az asztalra.

A jelenet annyira abszurd, hogy elröhögöm magam.

Vesztésre állsz, Emír.

– A hercegek bármit megtehetnek – feleli Emír, mintha ez az univerzum legtermészetesebb igazsága lenne. – Például meghívhatom egy italra. Ha úgy akarom…

A nő egy pillanatig tétovázik, aztán megvillant egy halvány mosolyt.

– Mivel ez egy kávézó, legyen egy kapucsínó. De kérem, ne gondolja, hogy ezzel lekenyerez.

Hé! Ez most komoly?

Elfogadta a csaj a meghívást?

Nem. Tuti csak szívatja.

Ez kezd egyre érdekesebb lenni.

– Nem akarom lekenyerezni.

– Egy nyomorult kapucsínóval nehéz is lenne – dünnyögöm közbe. – A Bentley-d társaságában könnyebb volna.

A nő előrébb dőlve szegezi nekem a kérdést:

– Maga ki?

– A szórakoztatórészleg – mondom, miközben kényelmesen hátradőlök. – Tudja, én vagyok a kísérő, mert ezt a „herceget” valakinek kordában kell tartania, mielőtt a Louvre-ból is kiutasítják.

Emírrel egymásra nézünk, mert voltaképpen inkább ő a kísérő, még ha ezt többször el is felejti. Hiába vagyunk mindketten hercegek, az én apai ágam jóval magasabb rangra emel.

A nő elneveti magát, úgy tűnik, kicsit felengedett. Emír diadalittasan integet a pincérnek, és közli vele, hogy kettő helyett most már három kapucsínót szeretne.

– Na és mit keres egy herceg meg egy „kísérője” Párizsban? – kortyol bele a nő az előző italába.

– Kultúrát – mondja Emír, a szeme sarkából rám sandítva, nehogy elkezdjek vihogni.

Elég jó vagyok a fapofában, úgyhogy tartom magam.

– Nem európaiak, igaz? – Erre Emír csak elmosolyodik.

Na most aztán fel van adva a lecke, babám!

Melyik ország lehet?

Ne feledd, vannak ott hercegek!

Úgy néz ki, nem nagyon érdekli a válasz, mert nem tippelget.

– Szóval kultúrát keresnek… Ezt úgy érti, hogy szép nőket? – Még csak nem is pislog.

– Az is a kultúra része.

Emír hanghordozása pont olyan, mint ritka filozofálásai közepette.

Jól ismerem őt. Ilyenkor még a tekintete is megváltozik, mintha azt hinné, hogy amit mond, az valami nagy igazság – mintha most aztán tényleg megmondta volna a tutit.

Körbevezetem a tekintetem, kezdem magam fölöslegesnek érezni.

– Azt hittem, a hercegek csak otthon üldögélnek a palotájukban, és várják, hogy az élet odasodorjon eléjük mindent. Még a kultúrát is.

Könnyedén beszél, de van valami a hangjában, ami azt sugallja, hogy tesztel minket. Pontosabban Emírt.

Nyilván nem hiszi el, hogy herceg.

Én sem hinném el.

– A palotákban is lehet unatkozni – jegyzem meg. – Meg a kávézókban is.

Utóbbi hozzáfűznivalóm azt kívánja jelezni – inkább Emírnek, mint a nőnek –, hogy valami történhetne, mert az életemet is elunom. Azon agyalok, miként kéne lelépni.

Inkább visszamegyek a szállodába, ő meg fonja tovább a hálóját a csaj köré.

– Ez így van. Általában egész jól elvagyunk a palotánkban. – Emír is, és a nő is figyelmen kívül hagyja a megjegyzésemet. Unokabátyám a csinibabának válaszol inkább. – Nem szenvedünk hiányt semmiben, még kultúrában sem. Mi szeretünk várni. A jóra érdemes. – Végigfuttatja a szemét a szexbombán, ami elég nyíltan üzeni, hogy jelenleg a kultúra nőket jelent a számára, a várakozás meg vágyakozást. Vigyorog, mintha valami csatát nyert volna meg.

– Akkor bizonyosan nagyon várják már, hogy kapjanak egy kis kóstolót a francia virtusból.

A nő feláll, és oldalra billenti a csípőjét. Komolyan nem tudom eldönteni, hogy ez színház-e, vagy valami felhívás keringőre. Mondjuk, a hölgyemény javára írható, hogy nem hagy sokáig minket téves vonalon. Emír hiába hiszi, hogy ez a dolog sínen van, a nő a formás kacsójával visszaigazítja a székét, és olyan kedvesen mondja, hogy az már szinte… Szinte… Bántó?

Nem, nem! Bájos, baszd meg! Ez bájosan aláz minket porig.

– Szívből köszönöm a meghívást. Elnézést, most dolgom van. Minden jót! – lép kettőt, majd megfordulva a válla felett veti oda: – Találják ki, milyen kultúrához tartozik az a gesztus, amikor az ember lánya nem hagyja tovább a férfinak, hogy az hülyét csináljon saját magából. Szívesen!

Elsétál, minket meg otthagy az asztalra dobott croissant-okkal és a sérült büszkeségünkkel. Na meg a három kapucsínóval, amit ekkor hoz ki a pincér.

Emír rám emeli a hatalmas fekete szemét.

– Ez most komoly?

– Hát… Szerintem nem jön vissza.

– De most miért?

– Úgy érted, mit csesztél el? Herceg, mi? – jegyzem meg gúnyosan, miközben intek neki a szememmel, hogy vegye elő a pénztárcát és fizesse ki a löttyöket. – Máskor ezt, ha lehet, ne az első percben lökd be.

– De ha egyszer azok vagyunk!

– Senki! Érted? Senki sem fogja elhinni. Ez itt Európa!

– Jaj, Gamal, tudod, mi a te bajod? – kérdezi, miközben feláll, és lesimítja a nadrágját.

– Na mi?

– Cinikus vagy.

Felállok én is, majd vállon veregetem.

– Ne aggódj, Emír! Van még időd bebizonyítani, hogy nem minden francia nő nézi levegőnek a croissant-jaidat.

2. fejezet

Az esténk ugyanolyan szürkén telt, mint a napunk. Nagy reményekkel jöttünk Párizsba, mert Fawwaz bátyámtól mást sem hallottam, csak Párizs így, Párizs úgy, de ez úgy szar, ahogy van.

Vannak a városnak részei, amik tetszenek, és különös ez az életérzés is, de nem kerülök ettől a helytől olyan extázisba, mint a testvérem. Bár, ha belegondolok, lehet, hogy az ő rajongása csak a csodás emlékeknek szól, mert mesélte, hogy amikor apával itt járt, mennyi „jóságban” volt része. Városnézés, finom ételek, szép nők…

Na… Hát a várost meg is néztem. Finom ételként tegnap beteltem egy croissant-nal, a szép nők meg kábé levegőnek néznek minket.

Au revoir, Párizs.

Nem leszel a szívem csücske.

Miket beszélek!

Semmi viszlát.

Jó lesz egy sima salut!

Az a tervünk, hogy átutazunk Olaszországba, és azt hiszem, a tegnapi nap után ezt sürgetni fogom.

– Rá van írva a fejedre, hogy haza akarsz menni – jegyzi meg Emír.

– Ha haza nem is, de továbbutazhatnánk. Róma biztos jobb lesz.

– Ha már itt vagyunk, azért még maradjunk. Tudod, hamarosan nekem annyi. Megszületik az első gyerekem, és onnantól rá kell fókuszálnom.

Elmosolyodom. Milyen különös, pár éve még csak terveztük a családalapítást. Hozzáteszem, én még most is csak tervezem. Emír azt vallja, hogy fölösleges várni, mert feleséggel, gyerekkel, vagy azok nélkül, de az élet ugyanúgy megy tovább. Hogy mindenkinek lefordítsam: ő a nősülés és a gyerek születése után is bármit szemrebbenés nélkül megtesz, vagy elvesz, ami szerinte jár neki.

Nem vetem meg ezért.

Igaza van.

Ugyanígy vélekedem én is.

Ha valaki senkinek születik, annak sokszor kell kompromisszumokat kötnie. Mi viszont nem születtünk senkinek. Igaz, a családdal kapcsolatban én némiképp finomabban fogalmaznék, ugyanis mindennel szemben előnyt élveznének a feleségeim és a gyerekeim, de ez részletkérdés. Talán én ezért nem kapkodom.

– Anyám Maysával és Nasirével egyetemben beszélni akar velem.

– A húgaid meg az anyád?

– Ja! Ez elég szarul hangzik, nem?

– Hát… Egy biztos! Nő van a dologban.

Igen, bizonyára. Már vártam is. Huszonkét éves vagyok, így nem fog meglepetés érni, ha a nőrokonaim jobbnál jobb partikat ajánlanak, hogy megnősüljek.

– Egy a megérzésünk…

Emír felnevet, miközben a fejét is megcsóválja. Először azt hiszem, a témának szól a reakciója, de aztán látom, hogy félretolja az asztalon illatozó croissant-t.

– Mi a tökömért esznek ezek folyton ilyet?

– Tegnap még odavoltál érte.

– Dehogy! Csak teszteltem. Na de visszatérve a családodhoz… Mibe, hogy kinéztek neked valakit!

– Mashallah! Ezzel sem nekem kell foglalkoznom.

Tényleg fáraszt a téma. Amióta az eszemet tudom, újra és újra előkerül a lemez, hogy mikor nősülök, és kik lesznek a feleségeim. De tényleg… Már tizenéves kissrácként azt hallgattam, ahogy anyám meg apám arról beszél, vajon ki lenne jó parti Fawwaz, Gamal vagy Hakim fiuknak. Nagyon nem voltam még képben. Mindenesetre döntés nem született, mert még jelenleg sincs jegyesem. A szüleim eddig arra vártak, hogy én magam előálljak a jelöltekkel, de mivel magasról leszarom a házasság dolgot, próbálják ők elrendezni.

Tökmindegy.

Úgyis beleszólhatok, hogy ki lesz.

Ha nem tetszik, majd vétózom.

Úgy tekintek a felvetéseikre, mint egy katalógusra, amiből majd szépen kiválasztom a megfelelő nőket.

– Mit akart a múltkor otthon az apád?

– Apám? Mikor?

– Azt mondtad, majd elmondod, csak elfelejtetted. Mielőtt elutaztunk, körülbelül két hete. Mesélted, hogy magához hívatott.

– Ja! Na igen! – Összecsapom a tenyerem, mert nem is értem, hogy nem beszéltem eddig erről Emírnek. Totál elfelejtettem, noha elég fontos. – Megkért, hogy innentől orvossal utazzak. Meg egyébként is… Szóval érted.

– Nem. Miért? Beteg vagy?

– Ajh, Emír! Néha olyan sötét vagy, mint a homokba ásott gödör. – Ezen fintorog egyet, de folytatom. – Szóval azt ecsetelte, hogy mivel elhúzódik ez a házasság dolog, lévén még menyasszonyom sincs, és szemmel láthatóan felelőtlenül élek – széttárom a karom, mire Emír is ezt teszi, mintha azt mondaná, „hát ez van” –, szükségem van valakire, aki figyel az egészségemre.

Unokabátyám az asztalon tornyosuló péksütikre néz.

– Hogy ne zabáljunk ilyeneket?

Néha komolyan nem tudom eldönteni, hogy ilyen jól játssza-e a hülyét, vagy tényleg az.

– Nem. A nőkkel kapcsolatban. – Kivárok, de még mindig értetlenül néz. – Szóval arra tért ki, hogy irtó kínos lenne, ha összeszednék valamit, amit aztán a jövendőbelijeimre hurcolok.

– Mármint valami nemi betegséget?

– Olyasmit. Mert az volt az első kérdése: „Gamal, fiam! Meg tudod nekem ígérni, hogy csak szüzekkel hálsz?” Szerinted? Ilyet meg lehet ígérni? Csak megráztam a fejem, ő meg közölte, hogy akkor mondja a játékszabályokat. És mondta. Ami röviden: orvos.

– Hát beszarok az apádon!

– Néha én is. De most, hogy belegondoltam, igaza van. A doki gyakran megvizsgál majd, vért vesz, vizeletet, ilyesmi… Meg… Meg tud vizsgálni másokat is.

– Kiket?

– Baszd meg, Emír! Nőket!

– Ja, jó! Értem. – Végül mégiscsak a croissant után nyúl, és beleharap. – Remélem, az én egészségemre is ügyeltek majd.

– Szeretnéd?

– Most, hogy így belegondolok… Az öregednek igaza van, okos ember az.

– Olyannyira okos, hogy egyből tudatta is, ki lesz az. Ibrahim.

– Mármint az öreg doki fia?

Ibrahim édesapja a családunk egyik orvosa, így mindnyájan ismerjük az egész famíliát, beleértve az ifjabb Ibrahimot is, aki szintén orvos lett.

– Igen, ő.

– Na akkor része lesz majd az életünknek. Mármint úgy értem, sok időt tölt majd velünk.

– Jó fej, én kedvelem, csak olyan merev. Bár sokszor még nem beszéltem vele. Egy kicsit idősebb nálunk, de remélem, ez nem lesz akadály abban, hogy jól kijöjjünk vele. – Emír elmosolyodik. – Mi van, mit vigyorogsz?

– Azért ez eléggé bizalmi állás.

– Nekem mondod? – Hátradőlök, miközben mélyet szippantok a levegőből. – Szerencsés ez az Ibrahim, nem? Szarrá fogja keresni magát.

Emír hangosan nevet fel:

– Az! Ő lesz a doktorok gyöngye!

3. fejezet

– Szerintem pár nap múlva semmire sem fogok emlékezni Párizsból – suttogom, miközben elbambulva vizslatom a fickót, aki totál részeg már délelőtt.

Hát, akar a tököm ilyen nyomorékokra emlékezni!

Tényleg nem vagyok begyepesedett. Muszlimként nyilván másképp állok a piához, mint a nyugati világ, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem szürcsölünk olykor ezt-azt.

De ez…

Hogy totál kiütik magukat, a gatyájuk lecsúszik, becsinálnak, és mindenfélét tesznek, ami nem méltó az emberhez…

Na, ettől azért okádni támad kedvem.

Civilizáció.

Néha úgy érzem, csak a kütyükben tart előre a Nyugat, minden másban oda érkezik vissza, amikor még nem volt különb az állattól.

Emír hosszan nézi az alak átázott farmerját.

– Ez behugyozott?

Nem válaszolok, inkább elnézek a Szajna felé.

Felül kéne írnom ezt a látványt az agyamban, mert elég szánalmas lenne, ha pár év múlva így nosztalgiáznánk Emírrel: „Ó, emlékszel, amikor az a bepisált, részeg alak korzózott a parton Párizsban? Micsoda szép idők voltak!”

Emír megismétli, amit az imént mondott, de már nem kérdi, hanem határozottan kijelenti.

– Ez behugyozott.

– Tegnap az volt a tervem, hogy gyorsan itt hagyjuk Párizst és továbbmegyünk Rómába, de mit szólnál, ha hazaugranánk?

Sok logisztikát nem igényelnek a kicsapongásaink, hiszen szólunk a pilótáknak, és kész.

Emír végre felém fordul, de látom a fején, hogy gondolatban még ő is az előbb látottakon kattog, és azon, hogy voltaképpen mi a fenét művel a Nyugat.

Néha szoktunk politizálni.

Néha.

Mondjuk, az leginkább abból áll, hogy megállapítjuk, kurva jó helyre születtünk, és a kurva jónál is jobb családba.

– Haza? Mi a francért pakoltam négy bőröndöt akkor?

– Nem tudom, olyan fura érzésem van. Mintha valami zajlana a hátam mögött.

Unokabátyám felröhög.

– Abban biztos lehetsz. – Tovább beszélgetnék az otthoni dolgokról, de Emír úgy vált témát, hogy követni is alig bírom. – Szerintem ezek a francia nők csak eljátsszák, hogy nehezen kaphatóak.

Jó pár másodpercig bámulom.

Nem hiszem el ezt a palit.

És együtt nőttünk fel, baszki.

– Akkor elég jól játsszák, mert tényleg nem kaptál meg egyet sem.

– Iszonyú beképzeltek… – hümmögi.

Elég viccesen hangzik ez a megállapítás a világ egyik legnagyképűbb szaúdi hercegétől, aki történetesen sosem kertel, mindig érezteti mindenkivel, hogy ő aztán nem egy hétköznapi alak. Bár nem vagyok álszent, mert ha belegondolok, voltaképpen én is ugyanilyen vagyok.

Csak remélem, hogy rajtam nem röhögnek úgy, mint rajta szoktak.

De a nevetés után mindig jön a mély megdöbbenés, és ehhez nem kell semmi más, csak hogy beüljünk a státuszunkat szimbolizáló kocsinkba, vagy elővegyük a tárcánkat. Éles helyzetben, amikor nem a szavak számítanak, hanem a dollárok, már senkinek nincs kedve rajtunk mulatni.

Emlékszem, pár évvel ezelőtt, talán tizenhét évesek voltunk, Amerikába utaztunk, és Emírrel be akartunk menni egy kaszinóba. Szigorúan tilos számunkra a szerencsejáték, inkább csak kíváncsiak voltunk. A megjelenésünkre sem fordítottunk különösebb figyelmet: farmert és pulcsit viseltünk, pont úgy, mint más diákok. Nyilván már a bejáratnál problémákba ütköztünk… Először is a korunk volt akadály. Aztán a ruházatunk. A nagy kopasz az ajtóban úgy beszélt, mintha valami jöttmentek lennénk, nekünk meg eldurrant az agyunk. Emír egy rakás pénzt rántott elő, konkrétan a pacák fejéhez vágta. Amikor az visszakézből adott neki egy sallert, unokabátyám mint valami félőrült kiáltozta: „ezért meghalsz”. Máig nem felejtem el, ahogy a sorban állók, az őr és még a munkatársai is nevettek rajtunk. Egyedül engem nem szórakoztatott a dolog, ugyanis tisztában voltam vele, ha ez otthon történne, bizony nagyon is valóssá válna a fenyegetés.

És akkor bennem is elpattant valami… Rendőrt hívattunk, közben pedig – kisfiús vagy nem kisfiús tett – felhívtam apámat, aki beszélt a királlyal. Tehát mire a zsaruk kiértek, diplomáciai ügy lett belőle. A hülye hegyomlások megkapták a magukét, persze akkor már nem igazán nevettek. Minket meg díszkísérettel vezettek be a kaszinóba, hogy körülnézhessünk. Játszanunk tilos volt, ezt apám meg is üzente, ami így szólt: „ha leülsz egy asztalhoz is, ide haza ne gyere!”

És ekkor nem az volt, hogy „á, jól van, úgysem tudja meg”.

Ó, dehogynem!

Apám mindig mindenről tud, mindent megold, mindenkit ismer… Néha úgy érzem, nem is egy van belőle, hanem három, mert egy ember képtelen mindarra, amire ő.

Szóval maradtunk a mesénél: minket csak a csodás építészeti stílus érdekel – ami természetesen magában foglalja a belsőépítészetet is.

Máig nem tudom, hogy apám bevette-e ezt, de abban biztos lehet, hogy haramot, vagyis bűnt nem követtünk el, nem játszottunk.

A Szajna felé intek.

– Én körülnézek itt.

– Mármint a folyóparton?

– Ja.

– Az nagy program.

– Már-már kulturális… – vetem oda, a tegnapi pocsék napunkra utalva.

Elindulok, és ahogy távolodom tőle, még elér hozzám a hangja.

– Most komolyan itt hagysz? Várj már meg!

Felemelem a kezem.

– Eszedbe se jusson utánam jönni!

Ez van.

Néha szeretek egyedül lenni.

Tudja ezt ő is, csak sosem érti meg.

Ilyenkor, mint valami durcás kölyök, felhúzza az orrát, és ha a hétköznapokban nem is hangoztatja nekem, hogy ő is herceg, ilyenkor alaposan rápakol.

De nem baj, csak leszokik róla.

Beszívom a folyó illatát. Kellemes tavaszi idő van, egy vékony kabát még elkél, főképp itt, a vízparton, ahol élénkebb a szél. Imádom ezt a klímát. És ha sok időt töltök Emír társaságában, imádom a csöndet is. Tulajdonképpen, azt hiszem, nem tudnék egy napot sem élni Emír nélkül, szeretem mint igaz testvéremet és barátomat, de olykor egy energiavámpír. Amikor ezt vázoltam neki, még csak nem is értette. Széttárt karral ennyit mondott: „És mi a franc az az energiavámpír?”

Hát… Nem volt nagyon mit felelnem.

Fiatal utcai művészre leszek figyelmes. Fekete kalapja a járdán hever, mellette egy kartonlap: „A világot festem, de csak akkor, ha te is hozzáteszel valamit.”

Elmosolyodva megállok mögötte, hogy megnézzem, mit alkot. A vásznon éppen egy zsúfolt kávézó képe bontakozik ki, mintha csak a tegnapi jelenetet örökítette volna meg.

Eszemben sem lenne megszólítani, de esküszöm, arabnak tűnik.

– Szép munka! – jegyzem meg angolul.

Majd az akcentusából kiderül.

A férfi hátrafordul, barna haja kuszán lóg a homlokába.

– Merci.

Szóval nem arab.

Benéztem.

Mindegy, most már hülyén nézne ki, ha csak állnék itt kukán.

– Ez a munkád?

– A szenvedélyem! – feleli mosolyogva.

Egy pillanatra eltöprengek rajta, hogy nekem ugyan mi a szenvedélyem.

A dugás.

Ja.

Persze emellett szeretek utazni, sportolni, olvasni, vadászni…

De szenvedély az?

Olyan idióta nyelv ez az angol.

Na mindegy, a dugásért tényleg odavagyok, úgyhogy a kérdés megfejtve.

– Mindig itt festesz?

– Nem csak itt. Más európai városokba is elmegyek, de itt a legjobb a hangulat. Imádom a Szajnát, és mindazt, amit Párizs képvisel.

Jó neked!

Ugyan mit is képvisel Párizs?

Talán rá kéne kérdeznem, jó lenne az ő szemével látni ezt a várost. Számomra túl rideg, az embereket sem mondanám kedvesnek.

Mondjuk, ez nekem nem fáj, csak Európától mást vár az ember.

Körbenézek a zajos, zsúfolt környéken, majd a szememmel a kalapja felé intek.

– És mi történik, ha senki nem dob semmit a perselybe?

Felnevet, mintha mulattatná, hogy így nevezem a fejfedőjét.

El nem tudom képzelni, hogy bírnak így élni emberek. Tudom, tudom, művészet, de az én szememben koldulásnak tűnik, biztos azért, mert én semmiben nem szenvedek hiányt, tényleg mindenem megvan.

Milyen lehet úgy ébredni, hogy utcára kell menned a betevőért?

Nem sokáig foglalkoztat a gondolat, mert nyilvánvalóan sosem lesz benne részem.

– Akkor is festek. Ez művészet. Az alkotás nem függ a pénztől. A pillanat hozza meg, és viszi el. Önző dolog, amiből a turista, vagy a néző, hasznot húz. – Elég faramuciul hangzik, hiszen ő adja el a képeit, tehát ő húz hasznot – És te? Te mit keresel Párizsban?

Lesokkol a kérdése.

Nem is tudom…

Mintha haverkodnánk, pedig az igen messze áll tőlem. Külföldiekkel nem szoktam barátkozni, maximum, ha muszlimok. Persze azért szóba elegyedem velük, de csak úgy csacsogni…

Fú. Az nem én vagyok.

– Válaszokat… – nyögöm ki.

Szinte hallom, ahogy Emír nekem szegezi: „És mire?”

Még jó, hogy nincs itt.

Arra számítok, hogy a festő is arra kér, fejtsem ki, de csak elmosolyodik.

Egyébként tényleg nem kutatok válaszok után. Az persze baromira érdekel, hogy anyámék mit szervezkednek otthon, de lássuk be, az nem az a fajta válasz, amit filozofálgatva fogok megfejteni.

– Akkor jó helyen vagy. Párizsban minden kérdésre találhatsz választ. – Körbenéz, én is ezt teszem. Hogy itt, a Szajna-parton, ahol még behugyozott részeg ember is sétál, mire lehet megoldást találni, azt nem tudom. – Hozol nekem egy kávét?

Először azt hiszem, rosszul hallok.

De nem, mert a mögötte álló dobozon már legalább három üres eldobható kávéspohár pihen.

Hát, naná!

Én leszek az arab herceg, aki kávét szervíroz egy életművésznek.

És én leszek, basszus, mert csak bólintok, és elindulok neki egy kávéért.