Képfilozófiák

Peter
Szendy

Képökológia

– részlet –

Fordította Marsó Paula

A könyv megjelenését a kiadói program keretében a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Cet ouvrage a bénéficié du soutien des programmes d’aide la traduction d’ouvrages français en langues étrangères de CNL.

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme
d’aide à la publication (P.A.P.) Kosztolányi, a bénéficié du soutien de l’Institut français en Hongrie. Ez a mű a Magyarországi Francia Intézet támogatásával a Kosztolányi Könyvtámogatási Program (P.A.P.) keretében jelent meg.

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Peter Szendy: Pour une écologie des images.
© 2021 by Les Editions de Minuit
Hungarian translation © Marsó Paula, 2026
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2026
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

A fordítást az eredetivel egybevetette: Csordás Gábor

ISBN 978 963 493 350 2
ISSN 1787-3444

Előjáték

(Kinszki Imre emlékének)

Kinszki Imre nagybátyámról szeretnék megemlékezni feljegyzéseimben.‍¹

Imre bácsi, anyám a mai napig így emlegeti őt.

Időnként felmerül bennem, hogy Imre bácsi vajon mit gondolna a közösségi médiában kiposztolt milliónyi, milliárdnyi fotóról, vagyis a fotografikus képek létmódjában bekövetkezett hallatlan és mérhetetlen léptékváltásról.

Kinszki Imre ugyanis fényképész volt. Magyar kortársainál, Moholy-Nagy Lászlónál, Besnyő Évánál, Munkácsi Mártonnál, vagy éppen Brassaïnál, akivel levelezésben állt, kevésbé ismert, de fényképészeti munkáik együtt jelentek meg egy, a magyar fotográfiát bemutató, 1939-ben publikált fontos albumban.‍² Felvételeiben remekül tűnnek elő a szövevényes rajzolatokra vetülő árnyékok – elszunnyadó kislányának, Juditnak a fotóját különösen kedvelem. Szokatlan látképeket nyújtott az 1920-as, 1930-as évek Budapestjéről, azután tudományos folyóiratok számára is közölt képeket, a rovarok szárnyának erezetében és bordázatában egy városi tér szövetét és rácsozatát vélem kirajzolódni. Imre a Hock & Kiss vállalattal makrofényképészetének megvalósítása érdekében csináltatott magának egy „Kinsectának” elkeresztelt speciális kamerát: az összetett szóban Kinszki neve és a latin insecta kifejezés sejlik fel számomra, mintha a rovartan és a fényképezés iránti szenvedélye e technikai vívmányban öltött volna testet.

Kinszki Imre: Cím nélkül, 1930 körül

Gyakran gondolok Imre bácsira, Judit lányára (akivel ma is levelezek), a fiútestvéréért rajongó Kató nagymamára, a deportálásokban és táborokban meghasadt életükre (Imrét 1945 elején látták utoljára egy halálmenetben a sachsenhauseni tábor környékén, Gábor fia halálra fagyott Buchenwaldban, Kató pedig csodával határos módon visszatért Ravensbrückből). Gyakran gondolok rájuk, de eszembe se jutott, hogy épp a képek ökológiájával foglalkozó kutatásaim során kerül majd elém személyesen nem ismert nagybátyám lenyűgöző cikke.

Kinszki Imre: Egy zöldfátyolka szárnya, 1930-as évek

Az 1901-ben született Kinszki Imrének a numerus clausus rendelete miatt – amely 1920-tól korlátozta a zsidó egyetemisták létszámát a magyar egyetemeken – meg kellett szakítania biológiai tanulmányait. Ez azonban nem vette el a kedvét attól, hogy néhány cikket szenteljen e tudománynak, saját előfeltevéseinek, például az 1919-ben megjelent A természet háztartása címűt, a Huszadik Század nevű fontos szociológiai folyóiratban.‍³ Nehéz visszaadni ezt a magyarul pedig oly egyszerű kifejezést, olyasmit jelent, hogy „a természet ökológiája”, de benne van ugyanakkor a görög oikonomia, a háztartás (oikosz) vagy a háznép irányítása. Szó szerint „a ház fenntartása” (ugyanezt írja le a német Haushalt kifejezés). Imre cikke a Természet házának vezetéséről (vagy fenntartásáról) szól.

Imre tizenkilenc éves volt, amikor a természet szerinti ökonómiával foglalkozó írása megjelent, melyet a Huszadik Század ugyanezen számában megelőzött egy másik, terjedelmesebb tanulmánya Szükséglet, alkalmazkodás, fejlődés – Egy fejlődéselmélet vázlata címmel.‍⁴ Úgy vélte, hogy a háztartásként elgondolt természetet is valamiféle célszerűség szabályozza (nincs gazdaság teleológia, vagyis a hasznosság igénye nélkül, amelyet azonban csak egy kívánt cél felől lehet meghatározni). De ahelyett, hogy belátta volna, lehetetlen és értelmetlen az ökonómia fogalmát alkalmazni a természetre (amelynek a modern természettudomány szerint nem lehet célszerűsége), Imre egy már-már nietzschei értelemben „pszichológiai”-nak tekinthető „szempontot” vett fel, amikor „a gondolat genezisének, keletkezése valószínű rugóit” kutatta (57.). Nem érte be azzal, hogy tévesnek vagy meghaladottnak nyilvánítja: az eredetén, a kialakulásán s azon töprengett, hogy miféle érdek fogalmazódik meg benne.

Mindez, egy szóval kifejezve, antropocentrizmusra vall. Imre tehát így képzelte el azt a „jelentős” eseményt, hogy „állat- vagy növényfajoknál is nagyon tekintélyes lehet a megritkulásuk vagy kipusztulásuk okozta hatás” (58.), ami egy évszázaddal később, reflexióit egy szorongató klímakatasztrófában olvasva, számunkra másféleképpen aktuális és vészjósló. Mindent összevéve, szerinte egy élőlény kipusztulásának következményeit tisztán „antropocentrikus alapon” mérjük fel, hiszen „az illető élőlény »érték«-e”, amelyet „a természet háztartásában való »szerepe« ad meg”, nem mást jelent, mint „fönnmaradásának az ember részére való kívánatossági fokát”. Azaz a természeti kincsek megóvásának és megőrzésének szándékát nyilvánvalóan a gazdasági érdekünk motiválja.

Imre vélhetően forgatta Ernst Haeckel írásait, amelyekben 1866-ban először jelent meg az „ökológia” kifejezés.‍⁵ Definíciója szerint „az élőlények ökonómiája, életmódjuk és létfontosságú, egymáshoz fűződő külső kapcsolatuk tudománya” volt, és amikor Haeckel nevet adott neki (Oecologie), az organikus élet ökonómiájának, avagy a természet háztartása igazgatásának gondolata már komoly hagyományt tudhatott maga mögött. Az „állati ökonómia” kifejezés például egy 17. századi orvosi tanulmányban bukkant fel. 1691-es, „Istennek a Teremtés műveiben megjelenő bölcsességéről” írt elmélkedéseiben John Ray angol természettudós a „növények ökonómiájáról” értekezett.‍⁶ Egy évszázaddal később, 1749-ben Linné az Oeconomia naturae címet adta munkájának, amely a kor hagyományának megfelelően a szöveget lejegyző tanítványnak (Isaac Bibergnek) a neve alatt jelent meg. Rögtön az első mondat leszögezi: „A természet ökonómiája a Természeti Lények teremtőjének bölcs rendezőelvét dicséri, hiszen ezek közös célra irányulnak, és egymással kölcsönhatásban állnak.”‍⁷

Imre nagybátyámnak tehát kétségtelenül igaza volt, amikor azt gyanította, hogy a természet háztartásának ideája – többé-kevésbé kimondatlanul – a hagyományból örökölt „teisztikus elemek”-ből táplálkozik, amelyeket „az objektivitásra törekvés szárnyai alá” vontak a modern tudományba (58.). Imre tulajdonképpen úgy vélte, hogy a tudományos objektivizmus címén „átmentett” és „belecsempészett” finalizmus nem más, mint az a teológiai szemlélet, amely irányításra váró háztartásként fogja fel a természetet. S amint a cél felé törekvés gondolata felmerül, írja Imre, végső soron „nem más, mint az ember” (uo.), akiről beszélünk.

Azért töprengek ezeken a kérdéseken, amelyek fényképész és természettudós nagybátyámat 1919-ben foglalkoztatták Magyarországon, hátha elvezetnek egy évszázaddal később az antropocén korszak komor fényében a képek ökológiája felé. Az ő kérdésfelvetései nyitják meg számomra ezt a csapást, bár Imre bácsi bizonyára nem hitt volna a szemének. Álmában sem képzelte volna, amikor Kinsecta kamerájával elindult természetfotókat készíteni, hogy egy nap több tízmillió fotót posztolnak majd óránként egy közösségi médiának nevezett platformra. Sosem hitte volna, hogy a képek parttalan áradata – az előállításukhoz és tárolásukhoz szükséges energia termelése révén – maga is hozzájárul ahhoz, amit a Huszadik Században közölt cikkében „állat- vagy növényfajok megritkulásának vagy kipusztulásának” nevezett.

Mégis ő indított el azon az úton, amelyet elképzelhető, hogy a képek ökológiájának kellene nevezni. Nemcsak az antropocentrizmus és a finalizmus iránti érzékenysége okán, de leginkább azért, ami fényképészeti munkásságában az árnyékírás egyfajta szüntelen variációjaként jelenik meg.

S valóban, egyre inkább szükséges az emberközpontú finalizmussal szembeni gyanakvás. Ugyanis a képek létrendszere, globalizált körforgásuk korszakában, gyakran elhiteti velünk, azon oknál fogva, amelyet leginkább jó rossz oknak neveznék, hogy alfának és ómegának tekintsük magunkat e létet illetően. A képek tengerében fuldokolva csábítónak hat a gondolat, hogy vissza lehetne vagy kellene szereznünk irányításunkat fölöttük, és mindenekelőtt, hogy megszabhatnánk helyes mértéküket vagy mennyiségüket. Itt talál rést az antropocentrizmus.

De mi a helyzet az árnyékkal? Hogyan volna képes az árnyékrajzolás művészete, amit Imre keresett a felvételeiben, elkalauzolni bennünket a képek ökológiája felé?

A következő két esszé egyikében ezt fogom bemutatni. Fogalmazzunk úgy, hogy ökológia alatt nem pusztán vagy kizárólag az oikosz gondolatát értem, az otthonét vagy a háztartásét, melynek fogalmához Imre kritikusan viszonyult, amikor azt a természetre alkalmazták. Az ökológia, megközelítésemben, inkább egy újszerű időfigyelem direktívája, a képben működő vagy fellépő valamennyi széttartó vagy disszonáns időé. A bolygó történetének – vagy az azt benépesítő fajok evolúciójának – hosszú, parttalan ideje, illetve a globalizált ikonómia röpke pillanata között – amely felborítja a föld egyensúlyát – a képet úgy kellene elgondolni, mint radikálisan heterogén időtartamok egymásra rétegződését.‍⁸ Azt tartjuk, hogy a kép eredendően heterokrón. Az árnyék pedig, később visszatérünk rá, ennek a heterokróniának az egyik kiemelt alakzata.

Imre tudta ezt, de felteszem, nem volt‑e ez csak egy homályos tudás, hiszen ő mindennap szembesült a természetfotózás ellentmondásos időbeliségével: a beállítás lassúsága, a modell villámgyors mozdulata; a tíz- vagy százmillió év, amíg egy rovar szárnyának erezete kifejlődik, miközben a Kinsectával lekapott egyed élete mindössze egyetlen nap csupán, kérészéletű, akár a perzselő napban megnyúlt árnyék, amelyre órákat várunk, hogy a megfelelő pillanatban rögzíthessük.

Ezen időbeli árnyalatok vagy feszültségek amplitúdóját volna hivatott előhívni egy képökológiai megközelítés a milliárdnyi pillanatfelvétel között, melyek közösségi oldalakon vándorolnak a világ egyik végéből a másikba, s amelyek rögvest elsüllyednek abban az áramlásban, amely felszínre dobta őket. A képökológia valóban nem is szólna másról, mint hogy megmutatja azt a sokféle és végletekig kiélezett időtartamot, amelyet a képek globalizált körforgása folyvást előidéz és eltakar.‍⁹ Újra megtanít, hogy lássuk s talán még majd halljuk is őket.

A földtörténet körülírhatatlan lassúságának, illetve a fényét is túlszárnyaló sebességnek a feszültségében gondoljuk el a képet – ez azonban a képet a láthatóságon túlra repíti… … …

A képek forrása

»1.« és »2.« – Kinszki Imre 1930-as években készült két felvételét Kinszki Judit szíves engedélyével közöljük.

»16« – „Postagalamb hasára erősíthető mikrokamera”, 1914, Rol ügynökség, Párizs, Bibliothèque nationale de France, Gallica (gallica.bnf.fr).

»17.« – Nadar műterméből, 1875–1895, Bibliothèque nationale de France, Gallica (gallica.bnf.fr).

»18.« – a NASA / JPL–Caltech jóvoltából.

Jegyzetek

1 A könyv alapgondolata Emmanuel Alloával és Marta Ponsával folytatott beszélgetéseim hozadékaként, a Le Supermarché des images [A képek szupermarketje] című kiállítás apropóján keletkezett, amelyet a párizsi Jeu de Paume fotó- és médiaművészeti központ meghívására rendeztem 2020 februárja és júniusa között. Vázlata megjelent a kiállítás katalógusának bevezető szövegeként (Voiries du visible, iconomies de l’ombre [A láthatóság úthálózatai, az árnyék ikonómiái], Gallimard – Jeu de Paume, 2020). Előadásként elhangzott a kiállítást lezáró Vers une écologie des images [Egy képökológia felé] konferencián. „A lassított felvétel véletlenéről” szóló rövid kitérő első változatát Jean-Christophe Bailly Jeu de Paume-ban tartott szemináriumára írtam (az előadások anyaga időközben megjelent a Voir le temps venir [Az érkező idő felé tekintve] című kötetben, Bayard, 2021).

2 Rosner Károly (szerk.): Magyar fényképezés / Hungarian Photography / Das Ungarische Lichtbild / Photographie hongrois. 1939. Budapest, Officina. Ford. Pártos Imre.

3 Kinszki Imre: A természet háztartása, Huszadik Század, 20, 1919/1–2, 56–58.

4 Uo. 20–39.

5 Lásd Ernst Haeckel: Generelle Morphologie der Organismen. Berlin, Reimer, 1866. I. 8. A Szükséglet, alkalmazkodás, fejlődésben Kinszki idézi Haeckel művét: Gott-Natur (Theophysis). Studien über monistische Religion. Lipcse, Kröner, 1914.

6 The Wisdom of God Manifested in the Works of the Creation. London, Smith, 1691. 76. Londonban 1659-ben Oeconomia animalis novis in medicina hypothesibus superstructa et mechanice explicata (Egy új állati gazdaság, amely orvosi feltételezésekre épül, és mechanikusan magyarázható) címmel kiadott könyvében Walter Charleton természettudós „az emberi test gazdaságát” (Humani Corporis Oeconomia) is taglalja.

7 Carl von Linné: L’Équilibre de la nature. Párizs, Vrin, 1972. 57–58. A természet gazdaságában és annak ökológiai kiterjesztéseiben megjelenő háztartási paradigma kritikájához lásd Emanuele Coccia szép esszéjét: Métamorphoses. Rivages, 2020 (kiváltképp a Tous à la maison [Otthon a ház népe] találó című fejezetet).

8 A képek körforgásának és termelésének „ikonomikus” megközelítéséről lásd Peter Szendy: Le Supermarché du visible. Essai d’iconomie. Párizs, Minuit, 2017.

9 A képek ökológiájának másik megközelítése a hulladékokat vizsgálhatná, ahogy barátom, Hervé Aubron javasolja, amikor azon morfondírozik: „Mit kezd a művészet a szeméttel, a világ hulladékával és a sajátjával?” Lásd ehhez a Gabriel Bortzmeyerrel folytatott beszélgetését a Debordements.fr online Cinécologie rovatában, 2015. szeptember 10.

Tartalom

Előjáték
(Kinszki Imre emlékének)

Egy nem emberi ikonómia felé

Árnyékvadászat // Ember nélküli transzképek // Képek ökológiája: elvetélt gondolat? // Az ikonogenezis micéliuma // Évmilliókon át rajzolni // A kép mutációi // Egy radikális heterokrónia felé // Egy tiszta különbözet

Közjáték:a lassított felvétel véletlenéről

Univerzális léptékű ikonómia

Láthatóvá tenni: az ikonómiai ráfordítás // Képek áradása // Léghajók, galambok, műhold // Általános forgalmi torlódás // A látóhatáron túl

A képek forrása

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 350 2
ISSN 1787-3444

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított MKKE tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Juhász Emese
Szerkesztette és tördelte: Leiszter Attila
Borítóterv: Somogyi Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL