A fordítás alapjául szolgáló mű:

Anna Sólyom: El perro que seguía las estrellas

Copyright © Anna Sólyom, 2024

Translation rights arranged by Sandra Bruna Agencia Literaria, SL

All rights reserved.

A kutya, akit a csillagok vezettek © Partvonal Könyvkiadó, 2024

Magyar fordítás © Mester Yvonne

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2024

www.partvonal.hu

Fotó: designed by freepik

https:www.freepik.es

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Szarvas Melinda

Korrektor: Dobos Attila

Borító: Földi Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-609-140-8

Minden két- vagy négylábú barátnak,
aki segít élni s élvezni az életet!

Köszönjük az emlékeztetőt,
hogy a szeretet mindig megtalálja a helyes utat.

Az aztékok úgy hitték, a halált követően a lelkek hosszú utazásra indulnak a túlvilág felé. Ahhoz, hogy a mennybe jussanak, át kell kelniük a Mictlánon, a kilencszintű alvilágon. Nehéz út ez, amelyet nem minden lélek él túl. Számos szerencsétlenség történhet az út során, amely megakadályozza, hogy a lelkek eljussanak a halhatatlanság állapotába.

Az első szinten egy hatalmas folyó keresztezi az örök életre vágyók útját. Olyan széles és bővizű, hogy egyetlen lélek sem képes átkelni rajta, mind belefullad, hacsak egy kutya nem jön a segítségükre.

Valójában számtalan kutya úszik abban a folyóban, akik kiválasztják, ki érdemes rá, hogy átjusson a túlsó partra.

Amint az életben az ember kiválasztja, melyik kutya legyen a társa, úgy a halálban a kutya választja meg az embert, akit érdemesnek talál az örök életre. Sok férfi és nő nem méltó az állatok bizalmára, így nem választatnak ki; az ő útjuk a folyó fenekén ér véget, és mindörökre ott is maradnak.

A folyón való átkelés és az azt követő szintek teljesítése az örökkévalóság felé vezető úton akár negyven napig is eltarthat, így sokan megpróbálják nyájas szavakkal magukhoz csábítani a kutyákat. Őket azonban nem lehet becsapni. Tévedhetetlenül felismerik a tiszta és a tisztátalan lelkeket. Ha az életben gyengéden és könyörületesen bántunk a kutyákkal – netán befogadtunk egy elveszettet –, valamelyik kiválaszt majd bennünket, hogy megmentse a lelkünket.

Épp ezért az ősi aztékok tisztelettel bántak négylábú barátaikkal, mert tudták, hogy ők a legnagyszerűbb társaik az életben – és a halálban egyaránt.

Ez a történet az ember és a kutya örök barátságáról szól. Egy hosszú utazásról mesél az élők földjén, és arról, hogy egy hazafelé igyekvő kutya miként mentett meg számos lelket az útja során, örökre nyomot hagyván maga után.

1

Bizonyos kapcsolatok örökre megváltoztatják az életünket, barátok, akiknek négy lábuk van, mint annak a golden retrievernek, aki épp aggodalomtól csillogó szemmel figyeli Ingridet.

Amint a pinceajtó bezárul, Ingrid – immár hét évtizedet megélt – teste kissé megremeg. Nem szívesen hagyja otthon élete társát, akkor sem, ha csupán egy estéről van szó.

Három éve élnek együtt, és idegen helyen sosem hagyta még magára. Valójában soha nem is utaztak még ilyen messzire hazulról.

Lassan felmegy a lépcsőn, és a bátyja kocsijához lép.

Ingrid sem szereti a tűzijátékot, de az ünnepi hangulat mindig is feldobta. Volt idő, amikor egyedül érezte magát, s ilyenkor szívesen elnézte a fiatalokat, amint hétvégenként önfeledten nevettek és táncoltak az ünnepségeken. Úgy vélte, mindig épp időben köszönt be a kínai újév, pont miután a karácsony öröme és fényei már kihunytak. Mi sem jöhet jobban a lehangoló januári időszakban, mint egy táncoló sárkány.

Ez még azelőtt volt, hogy Roshi belépett volna az életébe.

Ingrid még egy utolsó pillantást vet a házra, mielőtt sóhajtva becsukná a kocsiajtót. Azután útnak indulnak.

Július 4-ének estéjén nyüzsgő sokaság tolong mindenütt. A tömeg az ételt-italt kínáló standok körül kígyózik. A központi sátor mellett óriási amerikai zászló lobog, míg a gyep fölött színes lampionok lógnak; az emberek ülve vagy állva várják a műsor kezdetét. Nehéz elképzelni a függetlenség napi ünnepnél pompásabb mulatságot.

A cikcakkosan elrendezett kioszkok és transzparensek mögött sötétség honol a parkban, mielőtt a tűzijáték fényes girlandokat rajzolna az égre. A hivatalos pirotechnikai bravúrok közé a gyerekek és a kamaszok cseles durrogtatásai is beférkőznek, akik a járókelők lába alá irányítják petárdáikat.

Egy közeli robbanás után Ingrid szeme azonnal Roshit keresi. Megkönnyebbülten döbben rá, hogy nincs is vele. Hát persze, a pincében van, ahol hagyta. A testvére házában, ahol már évek óta nem járt vendégségben. Megfordul a fejében, vajon golden retrieverje jól érzi-e magát abban az ismeretlen házban.

Bátyja megkopogtatja a vállát, mintha álmából ébresztené.

– Elmegyek egy italért. Hozhatok neked valamit?

Ingrid megrázza a fejét.

– Tetszik itt, Ingrid néni?

Eva toporog a lábánál, a bátyja kis unokája; akkora kalap van a fején, hogy szinte a szemét is eltakarja. Lábujjhegyre áll, hogy kikövetelje magának Ingrid figyelmét, akiről sokat hallott már, de eddig még sosem találkoztak.

– Hát persze, édesem, nagyon szép ez az ünnepség! – mondja a kicsinek, és megszorítja a kezét. – Rossz a hátam, ezért nem tudlak felkapni, mint apa vagy nagyapa, de talán kereshetnénk egy széket, hogy jobban láss.

– Apa ígért nekem egy hot dogot. Miért tart ilyen sokáig? És anya is már olyan régen elment a mosdóba… Valami baja van?

– Hosszú a sor, édesem. Szép türelmesen meg kell várnunk őket…

„Nem lehet nehezebb Evára figyelni, mint Roshira”, gondolja Ingrid.

– Fáradt vagyok! – kiáltja a kislány.

– Ide akár le is ülhetnénk. Mit gondolsz?

Ingrid elengedi Eva kezét, és előveszi hátizsákjából a régi zöld kockás piknikplédet, hogy az égett szagot árasztó fűre terítse.

Távolabb tovább durrognak a petárdák. Eva vidáman ficánkol mezítláb a pléden. Amikor a közepére ér, szépen meghajol, mint egy táncos, s vékony kis testével egyensúlyozik.

– Te nem kérsz hot dogot, Ingrid néni? Roshinak biztos nagyon ízlene… Tényleg, ő miért nincs itt?

– Otthon hagytam. Be kellett zárnom a pincébe, hogy biztonságban és nyugalomban érezze magát. Tudod… a tűzijáték nem kutyáknak való.

Egyszer csak nagy villanás vonja magára a közönség figyelmét.

– Ingrid néni, láttad ezt?!

Épp a fejük felett egy vörös csillagokból álló szív dobban fenségesen, újabb sípolások és petárdák kíséretében.

A házban dohos porszag terjeng. Sokféle szagot érzékel az orrom, újakat és régieket. Némelyik nyomból csak távoli töredékek maradtak, míg mások olyan intenzívek, hogy tüsszögésre késztetnek, főleg, ha beleszagolok valami réges-rég ebben a szekrényben felejtett dologba, ahová épp most dugtam be a nózim.

A szagokon túl üres a ház, semmi kétség. Tudom, mert ugatok és nyüszítek, ahogy tudok, de csak úgy kong az egész az ürességtől.

Amikor Ingrid elment, és magamra hagyott, meghallottam a motor berregését, mire úgy felüvöltöttem, akár egy farkas, de mit sem ért.

Csak ülök, és megvakarom a jobb fülem.

A vérebek megszállottságával fürkészem át a pince minden egyes zugát. Sok időt töltök azzal, hogy kitaláljam, hogyan működik a lépcsőhöz vezető ajtó. Nagyon hasonlít az otthonira. Ezért két lábra állok, és próbálom előretolni.

Meg sem moccan.

De ha én valamit a fejembe veszek, nagyon kitartó vagyok ám, ezért most is minden lehetséges kijutási módot megvizsgálok. Amint ismét áthaladok a kis helyiségen, hűvös szellő csapja meg az orrom. Az egész testem megfeszül.

Magasba emelem az orrom, mint egy radart, és ide-oda forgatom a fejem. Próbálom megtalálni a tiszta levegő forrását.

A szellő nyomát követve egy nyitott ablak felé visz a lábam, amely egy szűk kamraféleség fölött van; elég magasra tették, de nem látok más kiutat.

Felvakkantok az ablakra, hogy bátorságot merítsek.

Ugranom kell, viszont meg kell támaszkodnom valahol, hogy nekirugaszkodjam. Túl magasan van.

Megrázom az aranyló bundámat; nem látok más módot, hogy legyőzzem azt a magasságot, amely a szabadságtól és az én drága Ingridemtől elválaszt.

Miért zárt be ide…? Semmi rosszat nem tettem, amiért büntetést érdemelnék… Ingrid soha nem hagyott még magamra idegen helyen. Egészen mostanáig. És ez nagyon más, mint odahaza! Ott legalább biztosan tudom, hogy visszatér. Itt nem.

Ki kell jutnom, hogy megkeressem!

Újból a kamrára nézek, és kis köröket rovok, hátha találok valamit, ami segít. Az ablak alatt keskeny asztal áll, tele lekvárosüvegekkel. Elég magas, de nincs más lehetőségem.

Mindig is szerettem az ügyességi játékokat. A sok futás és ugrás, amikre Ingrid buzdítani szokott, hogy formában tartson, talán végre meghozza gyümölcsét!

Amint az asztalra lépek, két üveg lepottyan, és ripityára törik. De nem számít, már nincs visszaút.

Felugrom az asztallapra, és második nekirugaszkodásra sikerül kisurrannom az ablakon.

Amint átbújok a lyukon, az ablak teteje a hátamat súrolja. Felsértem a bőröm, de végre szabad vagyok!

Próbálom megnyalogatni a sebet, de nem érem el. A hátam közepén van. De kutyaharapást szőrivel: a földre vetem magam, és fel-alá hempergőzöm, mint egy krokett a panírmorzsában.

Máris jobb egy kicsit.

Lábra állok, és megrázom magam. Aztán megfordulok, hogy megszimatoljam azt a borzalmas üreget, ahonnan épp kiszabadultam.

Örömömbe hamarosan üröm keveredik.

Az autó, az a zajos nyavalyatörés, amelyik néhány napja idehozott bennünket, nincs a ház előtt. De szerencsére érzem a nyomát, hogy milyen úton haladt, miután elindult a magányos háztól. A városba vezet.

Kár, hogy a szagok nem az erdei ösvényre visznek, ahol az elmúlt napokban sétálgattunk, mert azt már úgy ismerem, mint a mancsomat.

Nincs más hátra, megyek az orrom után.

Hosszan sétálok az út szélén. Végül kiérek a városból, és egy park közelébe érek. Patak csörgedezése csapja meg a fülem.

Ingrid nyomát hajszolom, s közben követem a gyalogosokat, akik mintha tudnák, hol kell átkelni az úton.

Amikor belépek a park bejáratán, végre megérzem kedves barátnőm illatát. Úgy tűnik, szerencsém van!

Elhaladok egy barátságos család mellett. A két kisgyerek meg akarna simogatni, de a szülők megállítják őket. Az emberek sosem tudják, vajon egy kutya szelíd-e vagy sem. Egy darabon követem őket, s kellemes lépéseik ritmusára csóválom a farkam.

A család is arra tart, amerről Ingrid illatát érzem.

Erősen koncentrálok, és nem zavartatom magam a tömegben. Tudom, hogy Ingrid a közelben van, és csak ez számít.

Amint árnyékként haladok az emberáradatban – ami komoly teljesítmény egy aranyszőrű kutyától –, hatalmas robbanás rengeti meg a parkot.

Rémülten az útszéli bokrokhoz rohanok. Próbálom beazonosítani a veszélyforrást, de nem vagyok rá képes, mert a robbanások egyre szaporodnak. Teljes erőmből futásnak eredek, miközben egy csomó embernek nekimegyek, amitől még jobban megijedek. Aztán egy magas fű övezte odúra lelek.

Kuporogva az üreg biztonságában, ahová alig férek be, azt kívánom, bárcsak elnyelne a föld! Szinte némán felnyögök. Csak arra vágyom, hogy végre rátaláljak Ingridre, és hazamenjünk.

2

Ingrid a tűzijáték végeztével – miután szépen fogyasztott a hot dogból, sült krumpliból, tacosból és egyéb ünnepi finomságokból – egyre inkább haza akar már menni. A kis Eva a szokásos módon ugrabugrál a szülei körül, nagynénikéje azonban kimerültnek érzi magát.

Csakis arra vágyik, hogy otthagyja a tömeget, és kivigye Roshit a pincéből egy jó kis éjszakai sétára. Hiányzik neki a kutya, magányosnak és szomorúnak képzeli őt abban az idegen házban.

Kialszanak a fények. Már csak egyetlen pultnál áll a sor: a bár előtt, ahol most féláron kínálják az alkoholos italokat. Máskülönben a park már teljesen kihalt.

Mintha hurrikán söpört volna át a területen, mindenütt szeméthalmok éktelenkednek. Ingrid soha nem értette, miért nem képesek az emberek a szemetet a kukába dobni.

Lehet, hogy kollektív ébredés zajlik, ahogy a jógatanára állítja, de nem reménykedik benne, hogy ez még az ő életében megvalósulna. Egy dolog biztos: a kukásoknak sok munkájuk lesz aznap éjjel.

Amikor Tim, Ingrid sovány, ősz hajú bátyja újabb kört akar rendelni, a nő nehézkesen feltápászkodik, megbontja a rögtönzött pikniket, és így szól:

– Na, én megyek. Elfáradtam, és látni akarom Roshit.

– Ugyan már, hugi, olyan sok év telt el azóta, hogy utoljára együtt ünnepeltük július 4-ét… Maradj még egy kicsit!

– Látni szeretném a kutyámat, és már a hátam is fájdogál. Megtalálom az autót, ne aggódj! Valaki biztos visszavisz majd téged is. Odaadod a ház kulcsait?

– Várj csak! Én is jövök. Megígértem, hogy vigyázok rád.

Tim utolsó szavai köhögőrohamba fúlnak, meggörnyed. Előrehajol, aztán látszólag könnyen összeszedi magát. Letörli az izzadságot a homlokáról, és kiegyenesedik.

Ingrid jobb karjával átöleli.

– Jól vagy? Elég csúnya hangja volt…

Nyugtalanul fürkészi a bátyja arcát, aki a fejét vakargatva igyekszik kibújni a válasz alól.

– Jól vagyok – mondja szárazon. – Menjünk haza.

A férfi megint köhögni kezd.

Lance, a fia aggódva nézi az apját. Kigombolt rózsaszín ingben fekszik a pléden, és szemmel láthatóan esze ágában sincs megmozdulni. Kényelmesen heverészik nekik háttal, de halkan suttogva azért felteszi a kérdést:

– Jól vagy, apa?

Tim gyűlöli, amikor a fia a homlokát ráncolja. Az a kék szempár nem aggódhat miatta. Menye, Sophie azonban közönyösen szemléli a jelenetet.

– Minden rendben van, fiam, semmi baj… Ti is jöttök a kis Evával?

– Mi maradunk még egy kicsit – jelenti ki Sophie. – Azt szeretném, hogy a gyerek egy kicsit kifárassza magát, mostanában sehogy sem akar elaludni.

Ingrid közben elbúcsúzik:

– További jó szórakozást! Mi indulunk.

Még megfordul, hogy integessen a kicsinek, miközben elindul a kavicsos úton. A kislány tovább futkorászik körbe-körbe. Öröme megmelengeti a szívét, mégsem tudja kiverni a fejéből bátyja köhögését.

Szinte biztos benne, hogy a férfi valamit eltitkol előle.

– Roshi! Itt a mama! – zengi Ingrid, amint belép a házba.

Tim a fejét csóválja, miközben a kulcsot a bejárat melletti komódra ejti.

„Nem értem, hogyan függhet ennyire ettől az állattól?”, gondolja. „Hiszen ez csak egy kutya!”

Érthető, hogy magányosnak érzi magát Ingrid, mióta Gerard meghalt, de efféle túlzott odaadás egy jószág iránt akkor is irracionálisnak tűnik számára.

Tim leveszi a cipőjét, és közben a köhögésre és a szúró fájdalomra gondol, amelyet a tüdeje mögött érez. Még mindig nem mert elmenni az orvoshoz. Retteg a rossz hírektől. Miért is olyan nehéz megöregedni!

Épp a konyhába tart, amikor Ingrid hangosan felkiált:

– Tim! Roshi eltűnt! Nincs sehol!

– Hogy mi?! – kiáltja Tim, miközben lesiet a pincelépcsőn.

Hogy tűnhetett el onnan a kutya?!

Ez lehetetlen!

Ingrid az ajtónak dőlve fogadja Timet. Kikerekedett szemmel bámul maga elé, üveges a tekintete, s ajka körül remegnek a ráncok.

A kutya valóban nincs ott.

Tim továbbra is a húgára bámul, majd egyszeriben felfedezi a nyitott ablakot, és megdörzsöli a szemét. Hogy ugorhat egy kutya ekkorát…?

A földön heverő törött befőttesüvegek megerősítik a gyanúját.

– Menjünk ki, és nézzünk körül! – javasolja Tim, és megfogja a húga kezét. – Ne félj, megtaláljuk! Nem juthatott túl messzire!

Ingrid kiszabadítja a kezét Tim vigasztaló szorításából, és az asztalhoz fut. Belelép a földre kiömlött lekvárba. Rémületében ahhoz sem kap elég levegőt, hogy sírva fakadjon.

– Nem lett volna szabad magára hagynom! – Majd némi humorral igyekszik enyhíteni a fájdalmán. – Azok az átkozott ügyességi játékok!

Felsietnek a földszintre, és körbejárják a házat, hogy megvizsgálják a kamrából nyíló ablakot. Amint Ingrid az ablak fölé hajol, megpillant egy arany szőrpamacsot, ami beleakadt a keretbe. Egyértelműen Roshi szőréből való. Gyengéden kézbe veszi, majd az ujjai közé zárja, és úgy érzi, menten megnyílik a lába alatt a föld.

3

Amikor végre elcsitul a zaj, tovább kuporgok a magas fűvel körülvett odúban. Meg kell győződnöm róla, hogy elmúlt a veszély. Lassan csillapodik a remegés a testemben, de olyannyira kimerültem, hogy egy kicsit a két mellső lábamra kell hajtanom a fejem, és le kell hunynom a szemem.

Nem értem, mit keresett Ingrid egy ilyen helyen, a hatalmas robaj közepette!

Közben annyi ember elment mellettem, hogy elveszítettem Ingrid nyomát. Még mindig lőporfüst terjeng a levegőben, a lágy szellő pedig a fűben sodorja a hot dogos papírokat meg azoknak az italoknak az üres dobozait, amelyeket olyannyira kedvelnek az emberek.

Állandóan Ingridre gondolok, a kedves hangjára és a simogatására; de összezavarodtam, és nem tudom, hol keressem tovább. Talán itt helyben meg kellene várnom. Itt járt, és már biztos keres, mondogatom magamban, miközben a feszültségtől kimerülten lecsukódik a szemem.

Kis idő múlva arra ébredek, hogy éhes vagyok, és esik az eső. Színültig áll a víz a vacokban, ahol elrejtőztem. És úgy tűnik, mélyebb is lett, hiszen erőt kell kifejtenem, hogy kijussak.

Amint elhagyom a rejtekem, felnyögök: ráébredtem, hogy bizony senki nem érkezett a keresésemre. Ingrid már biztos nem jön, az eső pedig elmosta a szagokat, így az orrom hasznavehetetlenné vált.

Igyekszem erőt gyűjteni. Megrázom magam, és elindulok.

Nemsokára egy tóhoz érek. Finom friss a vize. Iszom belőle, majd kinyújtóztatom a lábam, és felkészülök a hosszú éjszakai expedícióra. Egyre jobban fáj a hátam. Mintha az ütés, amely az ablakban ért, fel akarná hívni magára a figyelmet. Biztos hiányzik ott egy szőrcsomó a bundámból, mert érzem, hogy a bőrömön táncolnak az esőcseppek.

Aztán pillanatok alatt csuromvizes leszek.

Újra megrázom magam, rögtönzött zuhanyt kreálok a park közepén.

Körülnézek, forgolódom, keresem a kavicsos ösvényt, amelyiken jöttem. Az összes stand bezárt, és a park teljesen kihalt. Nem tudok dönteni, vajon visszatérjek-e az útra, vagy folytassam a kutakodást a parkban.

Abban a reményben, hátha elkapok valami ismerős illatot, feltartom az orrom a levegőbe, amikor a szemem sarkából egyszer csak három mozgó árnyra leszek figyelmes. Az ösz-töneim azt súgják, maradjak a földhöz lapulva, s közben lassan megfordulok, hogy megbizonyosodjam arról, amit észleltem.

Teljes készültségben balra pillantok, és minden érzékszervemmel figyelek: lejjebb, a kavicsos út bejáratánál három négylábú alak áll a záporban, egy hatalmas konténer körül.

Füleim égnek állnak, feszülten figyelek. Igen, kutyák, csakhogy ilyen messziről nem érzem a szagukat. Az eső miatt. Vajon barátságosak? Talán segítenek megtalálnom Ingridet?

A távolból lesem őket; egyelőre nem vettek észre. Egyikük sikertelenül próbál bejutni a konténerbe. Hárman együtt aztán sikeresen felborítják, a konténer nagy csattanások közepette az oldalára dől.

Bravó, srácok!

Lassan közeledem hozzájuk, óvatosan lépegetek.

Nem tartozom a falkájukba, ezért igyekszem a lehető legtapintatosabban viselkedni. Ide-oda csóválom a farkam, barátságosan, alacsonyan – szinte a földet sepregetem vele. Olyannyira el vannak foglalva az ételmaradékok turkálásával, hogy a nagy szemétlakoma közepette eleinte észre sem veszik a jelenlétemet.

Amikor már olyan közel kerülök hozzájuk, hogy a szagát is érzem annak, mit esznek, felfedeznek. Egy pillanatra megfagy a levegő.

Leülök, és lehajtom a fejem, hogy felmérjék, békések a szándékaim.

Ám úgy tűnik, nem veszik az üzenetemet.

Egy hosszú lábú, csontsovány fekete szuka rám vicsorog, s felborzolja rövid szőrét. Egy ugrással előttem terem, hogy megvédje a zsákmányt. Rájövök, hogy ő a kis falka vezére.

Még lejjebb ereszkedem; a hasam szinte a földet súrolja. Ijedten hátrálok. Ugatással és nyüszítéssel adom értésükre, hogy nem jelentek veszélyt számukra. Végül lehuppanok a hasamra.

Sosem voltam még ilyen helyzetben, de a megérzésem azt súgja, hogy ne nézzek annak a dühös szukának a szemébe. Farokcsóválással jelzem, hogy a szándékaim nem fenyegetőek. Én nem holmi szemétfalatra pályázom, csak el akarom kerülni a verekedést ezzel a három idegennel. Még mindig abban reménykedem, hogy otthon vacsorázhatom!

Mindhárman koszosak, mocsok- és veszélyszag árad belőlük. Ők az első kóbor kutyák, akikkel életemben találkozom, de megértem, hogy az ellenséges fogadtatás csak a területük kijelölését célozza.

Aztán egy hirtelen kis remegés a bőröm alatt arra figyelmeztet, hogy valami készülőben van, és a dolog nincs ínyemre. Abbahagyom a farokcsóválást, és most először rendesen szemügyre veszem a bandát.

A falka másik tagja egy hatalmas argentin dog, aki valaha fehér lehetett. Vörös a szeme. A triót egy közepes termetű kutya egészíti ki, egy németjuhász és ki tudja, milyen keverék, hosszú, barna-fehér-fekete a szőre.

Mindketten dühösen felsorakoznak ösztövér főnökük mellé, és morogva vicsorognak. Zajosan párbajra hívnak; el sem mozdulnak a helyükről. Úgy érzem, ez már örökké így marad.

Megfeszült izomzattal hason kúszom. A bőröm alatti figyelmeztető remegés hidegrázásba fordul, amely a nyakamtól egészen a farkamig átjárja a testem. Tudom, hogy a végsőkig védeni fogják hulladékokból álló lakomájukat.

Miközben igyekszem kijutni, beszállok a játékba, és én is kimutatom az erős, egészséges fogaimat, illetve felborzolom a hátamon a szőrt. Sosem csináltam még ilyet!

Úgy érzem, minden elsötétedik körülöttem. Csak a kutyákat látom, akik körülvesznek támadásra készen.

Nagyot dörög az ég, s mintha ez volna a jel, elszabadul a pokol: mindhárman rám vetik magukat.

Az első harapás a bal lábamon ér, és olyan fájdalmas, hogy dühbe gurulok. Válaszul gyorsan beleharapok mindenbe, amit csak érek: fülekbe, lábakba, hátakba, pofákba… De még ez sem elég nekik. Házi kutya vagyok, semmi tapasztalatom a verekedésben, és az éles fogaimmal többnyire a levegőbe harapok.

Egyre jobban szakad az eső, ami segít elkerülnöm néhány támadást; azonban egyedül vagyok három ellen, úgyhogy semmi esélyem. Nyöszörögve hasra vetem magam, de még így sem könyörülnek rajtam.

A banda forgolódni kezd körülöttem, mint farkasok a préda felett.

Ekkor villám cikázik mellettünk, egészen közel a konténerekhez, amelyet fülsiketítő mennydörgés követ.

A három kóbor kutya megijed, én pedig kihasználom a helyzetet: rávetem magam a falkavezérre, és sebtében a nyakába harapok. Majd kihasználom a meglepetésüket, és elrohanok.

Amikor magukhoz térnek, hogy üldözőbe vegyenek, én már messze járok. Úgy döntenek, inkább a kukázást választják. Ezt megúsztam! Megnyerték a csatát: övék lett a kolbászból, tacosból, hamburgerből és egyéb, az emberi ünneplésből megmaradt finomságokból álló lakoma.

4

Ingrid és Tim készen állnak a hosszú éjszakai keresésre. Zseblámpával felszerelkezve, sportcipőben indulnak a pinceablaktól, és fogalmuk sincs, meddig tart majd a túra.

Ingrid körbepásztázza a füves részt, és igyekszik valamilyen nyomot találni, amely rávezethetné, merre indult Roshi. Aztán hirtelen egy pontra szegezi a lámpát.

– Nézd csak, Timmy… – mondja száraz hangon. – A fű ott egy kicsit véres, mintha megsérült volna, amikor kiugrott.

Ingrid egyre jobban szorong, és szabad kezével megérinti a földet.

– Talán igen… – válaszolja Tim kelletlenül.

A férfi a legkevésbé sem óhajtja az éjszakát a húga kutyájának keresésével tölteni. „Istenem, átkozott dög”, gondolja. Mégis mosolyogva kezet nyújt Ingridnek, hogy felsegítse, s közben így szól:

– Nézzünk körül. Nem juthatott túl messzire…

– Roshi! Roshi! Merre vagy?! – kiabálja Ingrid az éjszakába.

De csak a tücskök válaszolnak neki.

Körbejárják a kertet, és mindenfelé szólongatják a kutyát.

Ingrid kétségbeesetten az autó motorháztetőjének dől, és Timnek panaszkodik.

– Nem lett volna szabad magára hagynom. Nem ismerte a házat, és kiszökött, hogy megkeressen…

Elakad az asszony hangja, testvére átkarolja a vállát. Nem akar sírni, mégis kigördül két kövér, meleg könnycsepp a szeméből.

– Megtaláljuk, ne aggódj… – nyugtatgatja Tim.

Majd elhallgatnak; csak Ingrid szaggatott lélegzése hallatszik, amelyet lassan elnyom az eső.

Ingrid nem tesz semmit, hogy megóvja magát a felhőszakadástól, állhatatosan folytatja a keresést. Az esőfüggönyön át fürkészi az erdőt, majd a központ felé vezető utat, amely a parkot határolja, ahonnan most tértek vissza.

– Biztos vagyok benne, hogy Roshi meg akart találni, és utánunk jött a parkba! Szálljunk be a kocsiba! – mondja vacogó foggal.

– Nem volna jobb lepihenni, és kora reggel folytatni a keresést?

Ingrid zaklatottan tiltakozik, végül azonban enged a józan észnek. A sötétben és a viharban ő is lehetetlen küldetésnek találja a kutya felkutatását. Ráadásul a parkot is bezárják az ünnepség után. Tudja jól, hogy Roshi nem szereti, ha elázik, és bizonyára keresett magának valami búvóhelyet.

Felsóhajt, és az égő zseblámpát szorongatva karba fonja a kezét. Bátyja oltalmazó gesztussal bekíséri a házba, miközben villám vonja fénybe az utcát. A világosságot mennydörgés követi.

Távolodik a vihar.

Ingrid kimerülten és vizesen egyedül arra vágyik, hogy bebújjon az ágyba, és egészen apróvá, szinte láthatatlanná zsugorodjék a takaró alatt. Nem lehet, nem szabad arra gondolnia, hogy Gerard után Roshit is elveszítheti.

5

Amikor lihegve megállok, a park másik részében találom magam. Biztonságban vagyok, de elvesztem. Semmit sem ismerek fel, és nem csak azért, mert sötét van. Én az orrommal látok, és bizony itt minden új nekem.

Két lábamra sántítok, és néha le kell ülnöm, pedig utálom a sáros talajt. A fájdalom minden egyes lépéssel fokozódik. Hiába nyalogatom a sebeimet, a harapások okozta sérülések egyfolytában véreznek.

Pihennem kell, de Ingridhez is vissza kell találnom. Ezért a maradék erőmből továbbvánszorgok.

Nagyon szomjas vagyok. Kitátom a szám az esőben, de ettől még nem csillapodik a szomjam. Alig jut be valami víz a számba. Aztán hirtelen eszembe jut, hogy az imént – amikor a falka elől menekültem – egy kőhídon futottam át.

Szörnyen nehezemre esik továbbhaladni. Minden csupa homály körülöttem. Bár az orromat is felsértette egy karom, érzem a föld szagát a lépteim nyomán.

Szerencsére nincs messze a víz. Nehézkesen átbicegek a kőhídon, és a patakhoz csatlakozó tó széléhez bukdácsolok. A patak még az esőben is szépen csörgedezik. Lekuporodom, fülem-orrom éberen figyeli az esetleges veszélyforrásokat, majd végre iszom egy kicsit. De még az is fáj, ha nyelek. Lassan iszom, amennyit csak bírok.

Amikor befejezem, felfedezem, hogy a kőhíd alatt még száraz a fű. Kiszimatolom a fekhelyemet. Ez a legjobb, amit jelen helyzetemben tehetek. Itt megóvhatom magam az esőtől. Forgok egyet-kettőt, majd összegömbölyödöm a fűben. Pillanatok alatt elnyom az álom.

Ismeretlen zajra ébredek, még sötét van. Elállt ugyan az eső, de még mindig nagyon párás a levegő. Csontig hatol sajgó testembe a hideg. Felállok, és előretántorogok. Nagyon éhes vagyok.

Amint lerázom magamról a vizet, elveszítem az egyensúlyomat, és visszahuppanok a fenekemre. Megpróbálok enyhíteni a kínomon, és nyalogatni kezdek egy nagy sebet a bal hátsó lábamon, egészen közel a hasamhoz.

Úgy döntök, követem a patak folyását. Talán így eljutok valami ismerős helyre, távol a kóbor kutyáktól. Egész jól elboldogulok; kövek és bokrok közt tekergek, s közben a patakban élő békákat és halakat nézegetem. A hasam azt súgja, bőven elmúlt már vacsoraidő, de örülök, hogy egyáltalán lábra tudok állni.

Egy ponton az áramlat eltűnik egy fal alatt, amely olyan magas, mint én, és egy fekete kovácsoltvas kerítés koronázza. Ezt az akadályt nem tudom megugrani. Még ha jól lennék, akkor sem tudnám!

Átnézek a fal túloldalára, ahol a fű és a patak folytatódik. Arra a következtetésre jutok, hogy bele kell másznom a vízbe, hogy átkerüljek a túloldalra.

Szép lassan leereszkedem a patakhoz. Nem túl mély, a hasamig ér. Jólesik a friss víz, csillapítja a sebes lábam fájdalmát. Lassan haladok előre, amíg át nem érek a másik oldalra.