Krusovszky Dénes

Akik már
nem leszünk sosem

– részlet –

alapdarab

© Krusovszky Dénes, 2018

T. B.-nek

„Ha mást teszek Ki volnék akkor most
Ki volnék most akkor Ki volna az
Ha nincsen most velem akkor ki ott volt”

(Borbély Szilárd)

„I have to see a thing a thousand times
before I see it once.”

(Thomas Wolfe)

Prológus
(1990)

Talán csak az előző este váratlanul lecsapó migrén és az azt követő, félálomban hánykolódva töltött éjjel utóhatása volt, hogy a hajnali madárcsicsergést elviselhetetlen, kétségbeesett üvöltözésnek érezte. Dideregve ült föl az ágyban, és óvatos, apró mozdulatokkal kibújt a takaró alól, majd kihúzódott oldalra, végig ügyelve, hogy zajtalanul haladjon, nehogy felébressze a feleségét. Bár általában mindketten nappali műszakban dolgoztak, egy váratlan helyettesítés miatt a felesége néhány napra átkerült éjszakásnak, és a férfi véletlenül se szerette volna megzavarni az álmát. Gyengéden áthajolt fölötte, majd egy finom, lebegő mozdulattal, szinte hozzá sem érve, végigsimította egyszer az arcát. A nő sötét bőre fölött világítva siklott végig az ő nagy, sápadtfehér keze. És ekkor egy pillanatra ismét belehasított fejébe az előző napi fájdalom, vagy legalábbis annak az emléke, de ez is elég volt ahhoz, hogy megtántorodjon egy pillanatra, s kis híján visszazuhanjon az ágyba. Minden erejét össze kellett szednie, hogy fölegyenesedjen, és csukott szemmel nekitámaszkodjon a hűvös falnak. Talán csak néhány másodpercig, de az is lehet, hogy hosszú percekig állt ott, kizuhanva a jelenből és önmagából is, gondolattalanul, kikapcsolt idegpályákkal, amikor újra meghallotta a madarak irtózatos csiripelését. Kinyitotta a szemét, és az első, amit meglátott, a falióra volt; fél hatot mutatott, indulnia kellett.

A fürdőszoba tükrében fogmosás közben a szeme körüli ráncokat figyelte, majd miután kiköpte a fogkrémhabot, grimaszolva nézegette borostás arcán a mosolygödröket. Milyenek lesznek majd, ha rögzülnek, ezen gondolkodott, amikor nem kell mosolyognia vagy vicsorognia sem, akkor is mindig ott húzódnak majd rajta, mint egy domborzati ábrán a völgyek, árnyékosan, hűvösen. Aztán észbe kapott, és csapongó gondolatait egy jó tenyérnyi jéghideg vízzel próbálta lehűteni. Nagyjából sikerült is, végül a törölközőt az arcára szorítva, anyanyelvén beledünnyögött pár mondatot a puha frottíranyagba. Semmi fontosat, csak egy-két szót, hogy „na, gyerünk”, meg „akkor indulás”, az ébredéséhez a hideg vízen kívül ezekre a régi szavakra is szüksége volt.

A konyhában egy kis edényben ott állt az előző este elkészített kávé; az íze másnaposan nyilván nem volt olyan kellemes, mint frissen, de akkor is inkább lefőzte lefekvés előtt a reggeli adagot, ne félálomban kelljen vele zörögnie. Az edényt most feltette a tűzre, a szekrényből kivett két szelet kenyeret, és amíg a kávé megmelegedett, megkente őket mogyoróvajjal. Ezt a reggeli rutint még Clevelandből hozta magával; az ottani kicsi albérletükben, ha nem akarták egymást állandóan felverni, valóban minden egyes mozdulatnak jelentősége volt. A Fairview klinikán, ahol akkoriban dolgoztak, sokkal szigorúbb volt a műszakbeosztás, néha napokig alig találkoztak, az egyikük akkor jött, amikor a másik ment, és előfordult, hogy még a hétvégéről is le kellett mondaniuk. Egyébként ugyanitt ismerkedtek meg nem sokkal korábban, ő a belgyógyászaton volt segédápoló, a felesége pedig a gyerekosztályon nővér. Tisztán emlékezett az első találkozásukra az egyik alagsori lift előtt. Mint két kolléga, odabiccentettek egymásnak, de egyébként nem mutatkoztak be, és nem is kezdtek el beszélgetni. Csak álltak ott, várták, hogy kinyíljon a nehéz fémajtó, aminek rozsdamentes felületén úgy jelent meg elmosódott tükörképük, mint két összekeveredett hologram. Rögtön tudta, hogy mégsem mond fel, pedig azt tervezte, mert elviselhetetlennek érezte a katolikus kórház áporodott légkörét és a vezetők álszent alakoskodását. De mindez hirtelen nem is érdekelte már, nem, ő addig marad, határozta el magát, ameddig csak kell, hogy ezzel a nővel megismerkedjen.

Miközben mindez eszébe jutott, önkéntelenül el is mosolyodott, és egy pillanatra figyelmetlenül megbillentette a kis edényt, amiből a felforrt kávét épp egy termoszba töltötte át. Egy kevés mellé is folyt, és megpörkölte a hüvelykujját, felszisszent, de visszafogta magát.

Az is szokásává vált, hogy indulás előtt még egyszer, utoljára benézett a hálószobába. Valahogy megnyugtatta a gyűrött fehér ágyneműbe csavarodva szuszogó sötét test látványa. Az ismerősség és idegenség egyszerre, és ez a félig-meddig titkos pillanat, ahogy ilyenkor kileste a nőt; mint egy betolakodó, akinek a jelenlétét, ha váratlanul felriadna rá, mégiscsak boldogan fogadná a másik. De nem tudott sokáig elmerülni a látványban, a faliórára pillantott, negyed hét, máris késésben volt. Az óra mellett a falon egy festmény függött, és ahogy átsiklott rajta a férfi tekintete, mint mindig, most is elfogta az otthonos szomorúság. Egy erdei tisztáson felállított hosszú asztalt ült körbe rajta egy különös társaság, csupa gyerektestű, felnőttfejű alak, tarka nyári ruhában. Ügyetlen vízfestmény volt, a felesége sokáig nem is értette, miért ragaszkodik hozzá annyira, de egy idő után ő is megszokta, és nem piszkálta vele többet a férfit. Az előszobában magára kapta drapp tavaszi zakóját meg azt a keleties mintájú kasmírsálat, amit nemrég kapott a feleségétől. Nem a születésnapjára, az máskor volt, és nem is valami más ünnepi alkalomból, csak úgy, mert egy kirakat előtt arra gondolt a nő, hogy ezzel örömet szerezhetne neki.

A házból kilépve, mint egy korbácscsapás, megint végighasított rajta a fejfájás. Talán még mindig ott bujkál benne a migrén, ráadásul elég szokatlan volt az időjárás is aznap reggel. Az áprilisi levegőt hűvös, de száraz párafelhők töltötték meg, amik a szinte észrevehetetlenül meg-megmozduló szélben folytonos, monoton vonulásban voltak, s ettől a lassú örvényléstől már önmagában is meg lehetett szédülni. Nem beszélve a bejárati ajtó melletti apácarácsra futtatott és az elmúlt napok váratlan kora tavaszi melegfrontjában vad virágzásba kezdő bougainvillea sűrű illatáról. Kénytelen volt néhány lépést lélegzet-visszafojtva, összeszorított szemmel előrebotorkálni a kocsibeálló felé, hogy legalább ebből a fullasztó virágillatból ki tudjon keveredni.

Miután Clevelandben néhány hónapnyi együttlét után összeházasodtak, amiből több kollégájuk is, egyébként tévesen, arra következtetett, hogy bizonyára egy becsúszott terhesség miatt tettek így, arra jutottak, hogy elég volt a nagyvárosból. Bérleményük, amire sokáig úgy gondoltak, mint az ő titkos kis menedékükre az egyébként lehangolóan egyforma utcákból álló, sötétedés után nem is mindig bizalomgerjesztő bérházas övezet közepén, hirtelen szűkös kis odúnak tűnt. Titokban talán arra gondoltak mindketten, hogy egy harmadik személynek ennyi hely már nem lenne elég. Ráadásul a férfi a munkahelyétől is szívesen megszabadult volna; az esküvőt követően újra kiújult az egyházi hierarchia körülményes viszonyaitól érzett undora. A feleségét ezek a dolgok egyáltalán nem zavarták, mint ahogy az sem, hogy a férje ilyen indulatosan viszonyul hozzájuk. Hívőnek tartotta magát a nő, hiszen így nevelték, ugyanakkor az is a neveltetése része volt, hogy ezt a vallásosságot megtartsa magának a vasárnapi istentiszteletek idejére, és a hét többi napján se magát, se a férjét ne izgassa vele. Vágyaik tehát, ha részben különböző forrásból fakadtak is, szerencsésen találkoztak a felszínen, és amikor a nő egy régi nővériskolai társa azt mesélte nekik, hogy Iowa City kórházában folyamatos a felvétel, ráadásul, áradozott a barátnő, a város ideális hely lenne kisgyerekkel, nem vacilláltak sokáig… … …

Árnyékok a barlang falán
(2013)

A sporttáskám húzta a vállamat, de hiába sajgott már, nem akartam letenni, egész éjszaka úgy cipeltem, mint valami talizmánt, amitől azt reméltem, egyszer csak megmutatja a megfelelő utat, habár fogalmam sem volt róla, hova is akarok eljutni. Éjjel három múlt pár perccel, és én a Kutya bárpultjára támaszkodva úgy kértem ki egy újabb viceházmestert, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

Szerettem a lassan oldódó hajnalokat, az éjszaka makacs ragaszkodását, a kátrányízű levegőt odakint és a lassú, hordalékos kavargást idebent. Ahogy körbenéztem, lehet, persze, hogy ez már az alkohol hatása volt, mégis, úgy tűnt, mintha ezek az álmatlan emberek, akik közé végső soron saját magamat is soroltam, fáradt-boldog rovararccal táncolnák körbe a város utolsó, égve hagyott villanykörtéit. Elégedett magány töltött el a társaságukban, és miközben a fröccsömet kortyolgattam ráérősen, hálásan mosolyogtam össze bárkivel, aki nem akart mindenáron szóba elegyedni velem.

Amikor néhány órával azelőtt ott hagytam a zokogó Magdát a lakásban, még nem voltam biztos benne, hogy egy hosszabb séta után nem térek vissza hozzá, hátha mégiscsak meg tudjuk beszélni ezt az újabb hülyeséget. A sporttáskába is csak azért pakoltam be látványosan egy hétre való holmit, törölközőt, neszesszert, könyvolvasót, hogy őt megijesszem, ezúttal sokáig nem térek vissza hozzá. Nem tudom, hogy komolyan vette‑e, azt sem tudhatom biztosan, hogy felfogta egyáltalán, mit csinálok, olyan elkeseredetten sírt, hogy talán át sem látott a könnyein. Igaz, hogy ami nekem a dühödt elrohanás volt általában, az neki a zokogás, lehet, hogy ő is csak rám akart ijeszteni.

– Ide figyelj, ennek semmi értelme – mondtam neki, miután behúztam a táska cipzárját. – Most vagy veszekszünk rendesen, de akkor mondj is valamit, vagy ha csak sírni akarsz, ahhoz én nem kellek.

– Hagyjál békén – ennyit válaszolt, meg még valamit, de azt már nem értettem a hüppögésétől.

Hát jó, gondoltam, akkor most próbáljuk meg így, majd hátat fordítottam neki, és szó nélkül otthagytam. A gangra kilépve aztán hirtelen megszédültem, de nem lettem egészen rosszul, csak valahogy az erő távozott a tagjaimból, és az addig magamból kipréselt határozottság is elpárolgott. A férfiasnak szánt ideges mozdulatok helyét, amikkel a ruháimat dobáltam a sporttáskába, átvette valami finom remegés, ami a szemem sarkából indult ki, és ismeretlen csatornáin keresztül néhány pillanat alatt átjárta egész testemet. Akkor most hová, kérdezte egy hang egyfelől, amire egy másik pusmogva hajtogatta, hogy kifelé, kifelé. Tántorogva indultam le a félhomályos lépcsőházban, de valami visszatartott attól, hogy rögtön kilépjek az utcára. Leültem a belső udvar egyetlen, göcsörtös törzsű, gyér levelű fája alá betolt padra, hogy sodorjak magamnak egy cigit. Jólesett, egészen elmulasztotta előbbi remegésemet, füstje pedig otthonos gomolygással oszlott bele a fülledt, július esti levegőbe. Az ágak között felnéztem a házra, egyik-másik fényes konyhaablak mögül tányérok és evőeszközök csörömpölése szivárgott le hozzám, míg más ablakok kéken villóztak, s olykor egy-egy tompább gépfegyversorozat is eldördült, akciófilmet néztek valahol. Magda zokogását nem hallottam ki ebből a kakofóniából, talán nem is sírt már, talán valamelyik barátnőjének panaszkodott rólam telefonon, vagy hogy lenyugodjon, a Facebookot nézegette, de az is lehet, hogy némán ült odabent a lakásban, és máris arra várt, hogy visszatérjek.

Tényleg nem bántani akartam azzal, hogy megkértem, ne jöjjön velem az esküvőre, de képtelen volt ezt megérteni, miközben az is nyilvánvalónak tűnt, hogy igazából semmi kedve nem lenne az egészhez. Ha azt mondtam volna, hogy nem bánom, jöjjön, egy kis idő múlva mégiscsak visszakozott volna, de én erre voltam képtelen, ő meg arra, hogy ne vegye sértésnek, ha nem is hívom. Azt mondta, úgy érzi, mintha szégyellném a régi barátaim előtt, pedig nyilván tudta, hogy éppen ellenkezőleg, ha valamit szégyellnék, azok a régi barátaim lennének, pontosabban az a régi énem, amit a gimnáziumi barátaimon végignézve láthatna meg. Kissé elmosódva persze, de még mindig elég kontúrosan ahhoz, hogy zavarba tudjon hozni vele.

Mégsem ez volt a fő ok, mivel egyáltalán nem is volt semmilyen mélyebb oka annak, hogy nem akartam magammal vinni, csak egy érzés, hogy egyedül kell odamennem. Azt hiszem, ezt pontosan felismerte ő is, éppen ezért hadakozott ellene foggal-körömmel. Nem mintha az utóbbi időben különösebb apropó kellett volna nekünk egy-egy nagy veszekedéshez. Bármi elindíthatta a lavinát, egy rossz helyre ledobott kardigán, egy mosatlanul hagyott tányér, túl hosszú telefonbeszélgetés egy baráttal, vagy egy film; ha egyikünknek tetszett, a másiknak biztosan nem. Egyébként közös időnk nagy része egy működőképesnek látszó rutin szerint telt, és társaságban is megfelelően funkcionáltunk még, de kiszámítható, türelmesen sűrűsödő időközönként egymásnak rontottunk. És én egyáltalán nem hittem abban a magyarázatban, amivel Magda állt elő minden kibékülésünk után, hogy mi ilyen temperamentumos pár vagyunk, és ezzel együtt kell élnünk. Sőt, amikor ezt azzal is megfejelte, hogy szerinte mi latinos szerelmesek vagyunk, mindig azonnal felment bennem újra a pumpa.

A Kutya bárpultjának támaszkodva egészen világosnak tűnt, hogy jobb, ha most nem megyek vissza egy darabig. Csak hát az volt a kérdés, hogy ha haza nem, akkor hova. Korábbi hasonló alkalmakkor mindig Máté volt az első, akit felhívtam, munkatársam a Belföld rovatnál és barátom egyetemista korunk óta, de ő most valami prágai konferencián adott elő éppen a kelet-európai szabad sajtó viszontagságos körülményeiről. Az utóbbi időben elég sokat turnézott ezzel a témával mindenfelé, úgy tűnik, mondogatta fanyar vigyorral, a panaszkodásnak van piaca. Én viszont most nem panaszkodni akartam, csak bedőlni némán egy ágyba, de nem jutott eszembe senki, akit Mátén kívül ilyenkor még felhívhattam volna. Abban bíztam, hogy a szokásos helyeinken majd csak összefutok valakivel, aki sporttáskámra nézve felajánl egy szabad matracot az albérletében, de nem volt szerencsém. Pár éve ez még ment volna, gondoltam, most már mindenki kicsit bemerevedett. Valamiért mégsem idegeskedtem, sőt, mintha nem tudtam volna, hogy hamarosan bezár a kocsma, olyan világvégi nyugalommal álldogáltam ott a pultnál, mintha már örökké csak így kéne támaszkodnom.

Azon gondolkodtam, hogy mi történhetett a szomszédainkkal. Egy fiatal házaspár lakott mellettünk, a srác talán programozó volt, vagy valami ilyesmi, a lány meg gyógyszerész, ha jól emlékszem. Magda mondta ezt egyszer, ő ugyanis többet beszélgetett velük, engem meglehetősen idegesítettek. Különösen az, ahogy a gyerekükkel bántak; túl jól, bármilyen hülyén hangzik is ez, de az az erőltetett jókedv, állandó gügyögés és kibírhatatlan kedvesség, ami körüllengte őket, kikészített. Ha éppen kint cigiztem a gangon, és meghallottam, hogy közelednek a lépcsőházban, inkább elnyomtam a félig elszívott cigit, csak ne kelljen velük találkoznom.

Amikor pár órával korábban ott ültem a belső udvar sarkában a padon, és a sárgás fénnyel világító vagy kéken villódzó ablakokat figyelve próbáltam elképzelni, miféle kis csaták és békekötések zajlanak a lakásokban, hirtelen a kapunyitó sípolása rezzentett fel merengésemből. Mintha valami rosszban sántikáltam volna, ösztönösen beljebb csúsztam a nyeszlett fa hézagos takarásába, és onnan lestem, hogy ki érkezik. Ők voltak azok, és amennyire a lépcsőházi lámpák gyenge fényében, a fa ágai közül kinézve meg tudtam állapítani, ezúttal egyáltalán nem tűntek vidámnak. A lány ment elöl, csapzott hajjal, szipogva csörgette a kulcscsomóját, mint aki hirtelen elfelejtette, hogy melyik milyen zárba illik. Mögötte csoszogott a fiú, furán előregörnyedve, mint egy fordított kérdőjel, egészen rácsavarodott a karjaiban tartott kis csomagra. Olyan volt, mintha egy összegyűrt, ólomnehéz pokrócot cipelt volna fel nagy óvatosan a második emeletre, a fa alól nézve legalábbis, habár nyilván tudtam, hogy a kislányukat tartja a kezében. Semmi különös nem történt, szótlanul haladtak egymás után, aztán megtorpantak az ajtajuk előtt, mint akik meglepődnek, hogy ilyen hamar haza is értek, majd a lány nagy nehezen kinyitotta a rácsot, aztán a bejárati ajtót, és azzal el is nyelte őket a lakás. Kicsivel később elaludtak a folyosói lámpák, és én ismét ott voltam, egy szál magam, meglapulva a pergő vakolatú dohányzósarok dohszagában. Szomszédaink néma vonulása mégsem hagyott nyugodni, néztem az ablakukat, de nem gyújtottak lámpát. És végső soron, azt hiszem, ez a vonulás és ez a sötét ablak kellett ahhoz, hogy én is el tudjak indulni… … …

A dzsinn
(1986)

Hiába volt csípős a kora reggeli levegő, már akkor is érezni lehetett, hogy egy forró nap következik, amikor a bicikli pedálját taposva suhant a munkahelye felé. Egy pillanatra el is engedte a kormányt, felegyenesedett a nyeregben, és gyorsan meglazította a nyakába tekert pamutsálat. Könnyű volt a versenybiciklit hajtani, néhány hete nézte át, szerelte szét, zsírozta be a csapágyakat, olajozta meg a láncot, állította be a fékeket, és húzta meg végül precízen az összes csavart rajta, hogy semmi se zörögjön, csattogjon, most, hogy végre itt az új szezon. Ezek a Favoritok amúgy is jó bringák voltak, ezt mindig elégedetten állapította meg, amikor elhúzott egy rozzantabb Csepel, pláne egy ruszki Fecske mellett. Egyébként nem kellett hosszú utat megtennie a lakásától a munkahelyéig, de utált gyalogolni, szívesebben pattant nyeregbe, amikor csak tehette, és hogy ne legyen túl rövid az út, ezeken a reggeleken mindig beiktatott egy-egy kitérőt. Most az Óvoda utca felé fordult be hirtelen, pedig a nyílegyenes lett volna az észszerű irány. Az utca elején három vérszilva állt, szerette ezeket a fákat, különösen, amikor virágoztak, és olyan sűrű volt az illatuk, mintha valami vattafelhőn kéne keresztültekernie. Most már elhullatták a szirmaikat, de a levelek mélyvörös tónusa annál élénkebbnek tűnt a korai fényben. A frissen felhasított marhahúsnak van ilyen színe, ez jutott az eszébe, ahogy fejét behúzva átgurult a szélső ágak alatt, és annyira elterelték a figyelmét a fák, hogy amikor meglátta a mögöttük tolató teherautót, keményet kellett fékeznie, hogy ne ütközzön neki az oldalának. A drótkerítés mögött álló munkások vigyorogva nézték végig a manővert, de ahogy a sötétkék IFA beállt a helyére, rögtön nekiláttak a dolguknak. Az óvodaudvar egyik nagy betonteknőjéből lapátolták fel a kocsi platójára a homokot. Különös jelenet volt, mintha egy filmszalagot visszafelé játszottak volna le, hihetőnek tűntek a mozdulatok, csak valahogy az irányuk nem stimmelt. A hirtelen fékezés izgalmától egy kissé még lihegve merült el a levegőben röpködő homokfalatok látványában, majd amikor észrevette, hogy a munkások ferde szemmel méregetik, mit áll még ott, a kínos beszólásokat elkerülendő inkább gyorsan továbbtekert.

A Tüdőgondozó és Tüdőbeteg Utókezelő Központot mindenki csak gondozónak hívta, hivatalosabb beszélgetésekben is legfeljebb szanatóriumnak, habár nem szanatórium volt a szó szoros értelmében. Felerészben a környék rutinellátását biztosította a ház, ide jártak a város és a szomszédos kisebb települések iskoláinak diákjai, az üzemi dolgozók, a tanácsi beosztottak és a nyugdíjasok a kötelező szűrésekre, meg, már amikor sikerült őket rávenni, a tanyasi gazdák és a téeszbeli munkások is. Az épület másik, elkülönített szárnyában pedig a területi utókezelő kapott helyet a maga állandó lakóival.

A gondozóhoz érve megállt, de le sem szállt a bicikliről, előredőlve belökte a kert vaskapuját, majd, miután keresztüljutott rajta, hátrafelé nyújtózkodva visszalendítette. A kapu hangos csattanással zárult be mögötte, de addigra ő már ismét a nyeregben ült, és az épülethez vezető fasor mentén gurult végig. A rendelési idő még nem kezdődött el, senki sem téblábolt az épület körül, lassítás nélkül surranhatott el a főbejárat előtti, kaviccsal felszórt térség szélén. Befordult az épület sarkán, és ugyanazzal a lendülettel gördült el az oldalszárny csukott spalettájú ablakai alatt. A részben garázsként, részben raktárként funkcionáló különálló hátsó blokk elé érve aztán egy kellemes farolással megállította a bringát, leugrott róla, és betolta a kertet lezáró betonkerítés és az épület sarka által határolt zugba. Mindig itt tárolta a biciklit, le sem kellett lakatolnia, a garázsban időnként dolgozgató karbantartók már jól tudták, hogy a sötétkék Favorit hozzá tartozik.

Egyszerűbb lett volna a hátsó ajtón bemennie az épületbe, de mivel a portásnál le kellett jelentenie, hogy beért, komótosan visszasétált a főbejárathoz. A spalettás ablakok mögül az éjjel-nappal kitartóan működő gépek rideg zümmögése szűrődött ki. Egy év alatt úgy hozzászokott ehhez a zajhoz, hogy lassan már neki is az tűnt fel inkább, ha nem hallotta valahol, igaz, ő azért pánikrohamot még nem kapott a csöndtől, mint egyik-másik beteg.

A portás, ahogy minden reggel, most is úgy nézett végig rajta, mint valami betolakodón, aztán a faliórára pillantott, majd befirkantotta az időt az asztalon heverő füzetbe, és csak ezután köszönt oda neki egy halkan recsegő „reggelt”. Az öreg egyszerűen nem bírt megbékélni azzal, hogy valaki farmernadrágban, tornacipőben, férfi létére a fülére lógó hajjal és borotválatlanul járjon be dolgozni. Nem tehetett ellene semmit, azok az idők már elmúltak, de minden egyes alkalommal, amikor szembetalálkoztak, ügyelt rá, hogy egyértelmű jelét adja rosszallásának. A férfi egy lesajnáló vigyornál nem is pazarolt több reakciót az öreg gorombaságára, elsétált az üvegkalicka előtt, és benyitott az ápolói szobába. Nem volt odabent senki, hátizsákját letette a szekrénye elé, aztán nekiállt átöltözni. Öten használták ezt a szobát, ő, a másik két ápoló meg a két beteghordozó, és az övé volt az egyetlen szekrény, amelyiknek a belsejét nem dekorálták ki pucér nős meg nyugati autós újságkivágásokkal. A kocsik nem érdekelték különösebben, azzal meg nem akarta frusztrálni magát, hogy lépten-nyomon meztelen csöcsöket kelljen bámulnia. Miután magára húzta fehér, de itt-ott a kötelező mosások ellenére is makacs pecsétekkel tarkított munkaruháját, a fali csapnál alaposan megmosta a kezét, és hideg vízzel leöblítette az arcát is. Az éjszakás ápoló épp akkor lépett be a szobába, tekintetük a tükörben találkozott először.

– Szevasz – szólt oda neki –, mi a helyzet?

– Kivagyok, bazmeg – vágta rá a másik, és beesett, karikás szemét dörzsölgette. – Ez az új beteghordozó kölyök teljesen használhatatlan.

– Mi történt?

– Majdnem elejtette Kiskatit.

– Az meg hogy sikerült?

– Amikor fürdetésnél ki kellett vennie az emelőből, megcsúszott.

– Akkor nem az ő hibája, vagy…

– Fél lábbal feltérdelt a medence szélére.

– De minek?

– Gondolom, Marosi doktornő ugyanezt kérdezi tőle pont most.

– Aha, másvalami történt?

– Semmi. Veled is beszélni akar.

– Kicsoda?

– A doktornő.

– Jól van, majd benézek hozzá – mondta, és közben elindult az ajtó felé.

– Azt kérte, hogy minél előbb.

– És nem tudod, mit akar?

– Fogalmam sincs – nyögte ki a másik, azzal kinyitotta a szekrényét, és bágyadt mozdulatokkal vetkőzni kezdett. Az ajtó belső oldaláról egy dauerolt szőke csaj vidáman ágaskodó mellbimbókkal bámult rá.

A folyosó teljesen kihalt volt, miközben gumitalpú kórházi papucsában végigsurrogott rajta. Be kéne néznie a betegekhez, gondolta, de miután így ráparancsoltak, muszáj előbb még kiderítenie, hogy mit akar a doktornő. Befülelt az orvosi szobába, de nem hallott semmit, legalábbis olyasmit nem, amit a háttérben zúgó gépek alapzajából ki tudott volna szűrni. Arrébb sétált pár lépést, nehogy rajtakapják az ajtó előtt, aztán a folyosóablakon kinézve meglátta a hátsó udvari padon magába roskadtan cigiző beteghordozó fiút. Ezek szerint végeztek már, vagyis rajta a sor. Határozott kopogtatására egy levert „igen” volt a válasz bentről.

– Azt mondják, beszélni akar velem – szólalt meg a félig nyitott ajtóban állva.

– Igen-igen, jöjjön csak be.

Odaállt a doktornő asztala elé, de az egy darabig rá se nézett, a papírokat rendezgette, amelyek mindenfelé szedett-vedett halmokban hevertek előtte, aztán egy nagy sóhajjal letette a kezében lévő iratcsomót, mint aki feladja a kilátástalan harcot. Csak ezután biccentett oda az asztallal szemközt álló székre… … …

Puha ütközetek
(2013)

Mintha valami felrobbant volna a közelemben, hirtelen rám tört a fény, aztán lépések koppanását hallottam, majd egyre hangosabb kiáltásokat. Jó pár percbe beletelt, mire feleszméltem, és ki bírtam nyitni a szemem. Robbanásról szó sem volt, Tuba rántotta el a sötétítőfüggönyt, és idegesen ismételgette a nevem, miközben föl-alá mászkált a kanapé mellett.

– Bálint, Bálint! – hajtogatta. – Hahó, fel kéne kelni. Kurvára el fogunk késni!

– Mi van? – kérdeztem erőtlenül pislogva.

Tuba megtorpant egy pillanatra. – Esküvő, Roland, akármi… Nincs meg?

Körülnéztem, lassan kezdett összeállni a kép; Tubáék házában feküdtem a kihúzható vendégkanapén, alattam nyirkos lepedő hevert, a hónom alá begyűrve meg egy verejtékszagú kockás pamutpokróc. Tuba már öltönynadrágban, fehér ingben állt mellettem, és a szekrény tükrös ajtajában szúrós szemmel figyelte magát, ahogy a nyakkendő csomójával ügyetlenkedik.

– A dupla windsor mindig kifog rajtam – morogta, amikor észrevette, hogy bámulom.

– Hány óra van? – kérdeztem.

Összeszorított szájjal a szemközti falon lévő óra felé bólintott, aztán szétszedte a csomót, és újrakezdte a kötést.

Háromnegyed tizenkettő volt, az esküvő fél egykor kezdődött, valóban össze kellett volna már szednem magam, de alig bírtam megmozdulni. Zsongott a fejem, nem fájt, legalábbis nem hasogatott, inkább valami nehéz, száraz zörgéssel volt tele, mintha vasreszelékkel töltötték volna meg a koponyámat az éjjel.

– Te mikor keltél? – kérdeztem, hogy ezzel is nyerjek egy kis haladékot.

– Későn, fél nyolckor.

– Az későn van?

Tuba elröhögte magát, majd felém fordult vigyorogva. Gyönyörű, mélyvörös nyakkendőjén a dupla windsor szabályosan megfeszült.

– Én általában fél ötkor szoktam kelni – mondta, és zsebre dugta a kezét.

– És mit csináltál fél nyolc óta?

– Először is megreggeliztem – felelte, majd ismét hátat fordított, kinyitotta a szekrényt, és az egyik felső polcról egy cipősdobozt emelt le. – Aztán bevágtam magam a kocsiba, és kimentem a telepre…

– Jézusom, minek? – kérdeztem nyújtózkodás közben.

– Hogy felszedjem a csokrokat, és elvigyem őket Rolandékhoz.

Ahogy ezt kimondta, egy pillanatra olyan arccal fordult felém, amilyennel általában a kiégett nagybácsik szoktak a folyton idiótaságokat kérdezgető gyerekekre nézni.

– Ja, tényleg, mondtad… – szabadkoztam, és valóban, derengeni kezdett, hogy az éjjel valamelyik ködös szakaszán szóba hozta, hogy tőle rendelték az esküvői virágokat.

Megköszörültem a torkomat zavartan, nem forszíroztam tovább ezt a beszélgetést, a lábfejemet kezdtem tekergetni, aztán megemeltem a csípőmet. Megéreztem, hogy valami nyomja a hátamat, egy ügyetlen mozdulattal magam alá fordítottam a kezem, és kivettem onnan a narancsszínű szivaccsal bevont fülhallgatót, hosszú zsinórja végén az ósdi walkman hevert a párnám alá szorulva. Kézbe fogtam a kis készüléket, és olyan érzésem támadt, mint két nappal korábban, amikor a vonatablakot betörő bazaltdarabot vettem a markomba. Meleg volt ez is, szinte forró, mintha nem is két ceruzaelem hajtotta volna belülről, hanem egy apró gőzgép. Kinyitottam billenős fedelét, és félig kihúzva a Polimer kazettát, elolvastam rajta a feliratot. A. F., igen, valami dereng, 1986. május 6–10. De mintha nem is pár órával azelőtt hallottam volna a felvételt, hanem évtizedekkel korábban, homályosan, félénken bukkantak fel emlékezetemben a szalagra rögzített szavak. Feltápászkodtam az ágyból, a walkmannel a kezemben, és már épp mondani akartam Tubának valamit arról, amit hallottam, vagy ami abból eszembe jutott abban a pillanatban, de ő megelőzött, hirtelen felém fordult, és hozzám vágott egy törölközőt.

– Biztosan nagyon érdekes, de most húzz el a fürdőszobába. – Azzal kivette a kezemből a walkmant, és letette az íróasztal szélére.

Hosszan, ráérősen engedtem magamra a forró vizet, tudtam, hogy ki kéne szállnom, de egyszerűen képtelen voltam rá. Előrebiccentett fejjel álltam be a zuhanyrózsa alá, hogy a vízsugarak a tarkómat találják el. Ahogy a forró víz masszírozva csapódott a bőrömnek, a zsongás elcsitult lassan a koponyámban, és a helyén beállt csöndbe úgy húzódtak be addig csapongó gondolataim, akár az útjukat tévesztett turisták egy hegyi menedékházba. Kiszámoltam, hogy mennyit aludhattam, és meglepő módon nem is jött ki kevés óra, mégis olyan émelygés keringett bennem, mintha álmatlanul forgolódva töltöttem volna az egész éjszakát. Be kellett volna vennem megint a macskagyökeret, jutott eszembe, és ismét, sokadjára már, elhatároztam, hogy mostantól minden lefekvéskor bekapok majd néhány tablettát. A jó hír viszont az volt, hogy a gyomrom nem kavargott, nem reszketett olyan idegesítően, ahogy a valóban ébren töltött éjszakák után sokszor szokott. Ebből arra következtettem, hogy mégiscsak, minden látszat ellenére, rendesen aludtam pár órát, és ez némi bizakodásra adott okot a nap elkövetkező részével kapcsolatban. De hiába, ahogy elzártam a vizet, rögtön a legkínosabb dolgok kezdtek a fejemben szikrázni. A telefonbeszélgetés Magdával, a találkozás Julival, a másnapi hazautam lehetséges forgatókönyvei, és az esélyem, hogy a végén valóban sikerül elérnem majd a saját ágyamig. Fogmosás közben végül is jobb híján arra jutottam, amihez talán a párás tükörben elmosódottan kirajzolódó arcom sápadtsága is adott némi nyomatékot, hogy egyelőre, amennyire csak tudom, eltolom az összes nyomasztó gondolatot magamtól. A törölközés vagy az alsónadrágom felhúzása épp elég gondot okozott, nem volt szükségem még a jövőn való rágódásra is.

Mire visszaértem az előtérbe, Tuba már nem volt ott, csak egy, a földszintre vezető lépcső felé elnyúló láthatatlan illatfelhő emlékeztetett rá. Sporttáskámból kiszedtem a fehér inget, az öltönynadrágot meg a zakót, és én is beálltam a tükrös szekrény elé. A zakó egyik zsebében megtaláltam feltekerve egy régi, csíkos nyakkendőmet, nem is emlékeztem, mikor volt rajtam utoljára, mindenesetre kissé divatjamúlt volt már; a kelleténél egy fokkal fényesebb anyaga évek óta nem számított menőnek. Azért persze magamra kötöttem egy vállrándítás után; kérhettem volna ugyan egy jobbat Tubától, de nem volt kedvem ezzel az egésszel egy percet sem foglalkozni. Amúgy is gyűrött volt rajtam minden, nem vállalhatatlanul, hiszen anyám az elindulásom délelőttjén kivasalta az ingem, és gondosan összehajtogatta az öltönyöm, csak hát annak ellenére sem vettem ki őket a táskából két napig, hogy erre búcsúzkodásunk közben többször is felhívta a figyelmemet. Ez a táskagyűröttség látszott minden rajtam lévő ruhán, de végül is, gondoltam, így legalább őszinte a kinézetem, hiszen belülről is legalább ennyire gyűröttnek éreztem magam. Előkotortam ünnepi bőrcipőmet a táska aljából, amit még Ildi esküvőjére vettem, és azóta nem is igen húztam a lábamra. Remélem, nem fogja feltörni a sarkam, motyogtam magamban, miközben a tükör előtt toppantottam benne egyet-kettőt. De sokat nem morfondírozhattam rajta; miután Tuba hirtelen felkiabált a bejárattól, hogy akkor ő most elindul, muszáj volt azonnal leszaladnom.

Ahogy a kocsiba beültem, Tuba a homlokára tolta napszemüvegét, egy széles vigyorral a szemembe nézett, és elindította a CD-lejátszót. Ismerős elektromosgitár-riffek zúgtak fel, aztán Lukács Laci rekedtes hangja szólalt meg: „Itt lakom, látod, ez az a ház…”

– Mivel érdemeltem ezt ki? – kérdeztem.

Tuba rálépett a gázra, és miközben kifordultunk a kocsibeállóról, a kormányon dobolva kérdezett vissza… … …

Jövevényfolyók
(2017)

Apám január 16-án kapott agyvérzést. Réka hívott föl zokogva, és elmesélte, hogy „Imrus” reggel nem ment be a rendelőbe, Ilona, az asszisztensnője nem tudta telefonon sem elérni, ezért a barátja, Berzics Robi, akivel közösen működtették elég jól menő soproni magánfogászatukat, kiment a házához. Apám terepjárója kint állt a garázs előtt, a bejárati ajtó pedig nem volt kulcsra zárva, úgyhogy Berzics aggódni kezdett, és körülnézett odabent. A fürdőszobában feküdt apám, fehér ingben, öltönynadrágban, egy jókora húgyfolt közepén, felakadt szemmel; Berzics rögtön kihívta a mentőt, és miután elvitték apámat, Rékát is megcsörgette.

– Azt mondják, nincs életveszélyben – szipogott Réka a telefonba –, de azért elég rossz állapotban van. Át tudnál jönni?

– Persze, megoldom – mondtam, de valami nem stimmelt ebben a történetben. Egy darabig elgondolkodva hallgattam Réka szuszogását, aztán nem bírtam megállni a kérdést. – Bocs, de te hogyhogy nem voltál otthon?

A vonal túlsó végén abbamaradt a szipogás, már azt hittem, megszakadt, de aztán, ha egy kicsit összevissza, akadozva is, csak megszólalt Réka:

– Hát az Imrus neked nem mondta? Jézusom. Szóval mi már… Én már novemberben elköltöztem. Szétmentünk.

Apám ezt szépen elhallgatta előlem; igaz, kicsit meglepődtem, amikor a felvetésemet, hogy karácsonykor meglátogatnánk, hosszan dadogva azzal hárította el, hogy idén az ünnepeket nem itthon töltik, és amikor rákérdeztem, hogy hol, kissé hasraütés-szerűen nyögte be, hogy Madeirán, mégsem kezdtem komolyan gyanakodni.

– Ne haragudj – szólaltam meg ismét –, én erről semmit sem tudtam.

Hallottam, hogy alig bírja visszatartani a zokogást, nem is erőltettem tovább, csak megkértem, hogy egy sms-ben küldje el a kórház címét, aztán elköszöntem tőle.

Hosszú ideig ültem magam elé meredve, miután letettük, próbáltam felfogni, amit az imént hallottam Rékától; éreztem, hogy hat rám ez a dolog, de inkább csak úgy, mint egy próbarobbantás a megfigyelőkre, akik egy bunker ablakából követik a mutatványt. Nem tép szét a hír, de azért érzem a bőrömön a forróságot, összeborzolt hajamon a légnyomást. Apám élete távol volt az enyémtől, még ha földrajzi értelemben közelebb is kerültem hozzá az elmúlt másfél évben. De hogy ilyen jelentős dolgokat eltitkolt előlem, az azért meglepett. És egyáltalán, mi oka volt erre? Miért szégyellte vajon annyira az egyedüllétét, hogy még a karácsonyi látogatást is inkább lemondta, csak le ne lepleződjön?

A tanulmányt, amit épp fordítottam, ott hagytam a könyvállványon, felmentem az ÖBB honlapjára, és vettem egy jegyet Sopronig, aztán felhívtam a feleségemet.

– Úristen, ez szörnyű – mondta Janka.

– Azt hiszem, oda kéne mennem.

– Persze, menj csak.

– De lehet, hogy ott is kell aludnom.

– Rendben, majd hívj.

Bőr oldaltáskám aljába begyömöszöltem egy váltás zoknit meg fehérneműt, és úti tokjában a fogkefémet is melléjük dugtam. Talán babonából sem akartam több holmit magammal vinni, nehogy aztán hosszabb ideig maradjak, mint ami feltétlenül szükséges. Hideg szél vágott az arcomba a Rauscherstrassén, felhajtottam télikabátom gallérját, és a fülemre húztam a kötött sapkát. Nem volt hó, egész télen alig esett, vagy ha esett is, itt a városban azonnal elolvadt; és ebben a fagyos, száraz levegőben mindenki egy fokkal mogorvább volt a szokásosnál. Bementem a sarki Etsanba valami innivalóért az útra, meg vettem egy-két kekszet és csokit is, hogy kihúzzam velük estig. Réka a nagy ijedség közben elfelejtette megemlíteni, hogy egyáltalán magánál van‑e az apám, vagy altatják, és én sem kérdeztem rá, pedig a fejemben volt, csak aztán ez a különköltözéses dolog megzavart. Végül arra gondoltam, ha magánál van is, akkor sem valószínű, hogy ilyen édességeket ehet, felesleges innen bármit is vinnem neki. Leszámoltam a török pénztárosnak az eurókat, aztán ezeket a cuccokat is belenyomkodtam a táskámba, és behúzott nyakkal ismét kiléptem a hidegbe.

Miközben toporogva vártam a villamost, azon gondolkodtam, a nővéremet is felhívta‑e Réka, és ha igen, Ildi szólt‑e anyámnak, vagy nekem kell ezzel a kellemetlen hírrel körbetelefonálnom mindenkit. Vajon anyám mit fog szólni? Csak ő meg nehogy szívrohamot kapjon a nagy kárörvendésben, pláne, ha az is kiderül, hogy apám magára maradt. Régi gyűlölete apám iránt finoman ott pislákolt még benne, de azért már korántsem olyan hévvel, mint öt vagy pláne tíz éve. Az öregedéssel némi megnyugvás is járt, ha nem is kártérítésként, mondjuk, inkább vigaszdíj gyanánt. És anyámra most mindenféle vigasz ráfért; amióta Zsolt és a nővérem bejelentették, hogy nagy valószínűséggel jövőre kiköltöznek Franciaországba, mert Zsoltnak állást ajánlottak egy lyoni klinikán, teljesen összeroppant. Az egész debreceni életét a nővéremre meg az unokázásra építette, különösen, mióta Marci kishúga is megszületett, és az a gondolat, hogy az ő távozásukkal, ahogy ő fogalmazott, egy felesleges és magányos panellakó nyanyává válik, egészen megőrjítette. Szerencsére nekem ebben a dologban nem volt súly a vállamon, én már Pesten is messze voltam, ehhez az egyetemi évek alatt többé-kevésbé hozzászokott anyám, az tehát, hogy Jankával Bécsbe költöztünk, nem sokat számított már.

Végre befordult a sarkon a jó öreg 5‑ös Bim, felkapaszkodtam magas lépcsőin, és mivel nem akadt szabad ülőhely, beálltam a csukló körtálcájára, a lustán nyikorgó gumiredők közé. A Pratersternig mentem vele, ott metróra szálltam, és a Südtiroler Platzon a föld alatti termek kellemes langyosában alulról begyalogoltam a főpályaudvar épületébe.

Csak a vonaton ülve vettem észre, hogy eléggé le van már merülve a könyvolvasóm, de még volt rá némi esély, hogy kibírja visszaúton is, feltéve, ha nem maradok soká. Igaz, az olvasásra nem nagyon tudtam koncentrálni, félre is tettem a Kindle‑t egy idő után, és a telefonomat nyomkodtam céltalanul. Ijesztően röhejes álhírek között lapozgattam a Facebookon, amíg rá nem szántam magam végül az első hívásra. Ildi még gyesen volt a kis Hannával, tehát elvileg otthon kellett lennie, de hiába csöngettem jó hosszan, nem vette fel. Akkor, gondoltam, facebookozom tovább, mert az biztos, hogy anyámmal addig nem beszélek, amíg Ildit el nem értem. Inkább megnéztem egy videót Donald Trump legsúlyosabb pillanatairól, ami alapjában vicces is lehetett volna, ha nem épp a napokban készülnének beiktatni amerikai elnöknek. Ildi viszont jól időzített, ahogy véget ért a videó, rezegni kezdett a mobilom.

– Jaj, ne haragudj, Bálint – hadarta –, csak épp pelenkáztam.

– Oké, semmi gond.

– És mi a helyzet? Hol vagy? Mi ez a zúgás?

– Vonaton ülök, hallasz?

– Aha. Hová mész?

– Hát, az van, hogy Sopronba… Réka hívott nemrég, hogy apának agyvérzése volt. – Elhallgattam, vártam Ildi reakcióját, de nem szólt egy szót sem. – Halló? Ildi?

– Itt vagyok – motyogta végül, egy oktávval mélyebb hangon. – De hogy lehet ez?

– Fogalmam sincs, reggel nem ment be dolgozni, és végül a Berzics találta meg.

– A rohadt életbe…

– Figyelj, ha bejutottam hozzá, felhívlak. Réka szerint nem nagyon nagy a baj.

– Mindenképpen szólj! Szerinted odamenjünk?

– Egyelőre ne, előbb lássuk meg, mi van.

Egy darabig egyikünk sem szólalt meg, gondolom, Ildi is épp azon kattogott, hogyan kéne jól reagálnia, és hiába volt némi időbeli előnyöm, én sem jártam közelebb a megoldáshoz. Kinéztem az ablakon, finoman hullámzó táj lapult meg a ködfoltok alatt, egy-egy szélvédettebb mélyedésben, hűvös zugban a megmaradt hó ritkás, piszkosfehér párnái fénylettek. A téli elhagyatottságukban türelmesen várakozó szőlőültetvények mögött egy-egy öreg falusi templomtorony bukkant fel, majd tűnt el gyorsan a szemem elől; és hiába zakatolt megveszekedetten a kis vonat alattam, hiába választott el a kinti világtól a vastag ablaküveg, így is pontosan éreztem, hogy fülsiketítően nagy a csönd odakint… … …

A regény elkészítéséhez nyújtott tanácsaikért, ötleteikért és támogatásukért köszönettel tartozom Darvasi Ferencnek, Filippov Gábornak, Horváth Gergőnek, Mohácsi Balázsnak, Morcsányi Gézának, Szabó Marcellnek, Szüts Miklósnak, Totth Benedeknek, Turi Tímeának és Urfi Péternek, illetve – és mindenekelőtt – Pesti Brigittának.

Könyvem írása közben nagy segítségemre volt Völgyesi Zoltán Kisvárosi történet – Az 1956-os forradalom és a zsidóellenes megmozdulások Hajdúnánáson (Osiris Kiadó, 2001), illetve László Anna Vaspólya (Szépirodalmi Kiadó, 1979) című munkája.

A regény írása idején a következő alkotóházakban és művészeti intézményekben tölthettem hosszabb-rövidebb időt: Hald Hovedgaard (Viborg, Dánia), Akademie Schloss Solitude (Stuttgart, Németország), Zvona i nari (Ližnjan, Horvátország), Akademie der Künste (Berlin, Németország). Hálás vagyok a támogatásukért.

K. D.

Tartalom

Prológus (1990)

Árnyékok a barlang falán (2013)

A dzsinn (1986)

Puha ütközetek (2013)

Jövevényfolyók (2017)

KRUSOVSZKY DÉNES
1982-ben született Debrecenben. Költő, író, műfordító.

Művei a Magvető Kiadónál

A felesleges part (2011)

Mindenhol ott vagyok (2013)

A fiúk országa (2014)

Elégiazaj (2015)

Akik már nem leszünk sosem (2018)

Áttetsző viszonyok (2020)

Azóta őzike (2021)

Levelek nélkül (2023)

Életrajzi kísérletek (2024)

A másik mozaik (2026)

A sorozatban megjelent kötetek

Bartis Attila: A nyugalom

Bereményi Géza: Azóta is élek

Bodor Ádám: Sinistra körzet

Dragomán György: A fehér király

Annie Ernaux: Évek
(Lőrinszky Ildikó fordítása)

Esterházy Péter: Egy nő

Garaczi László: Arc és hátraarc

Gabriel García Márquez: A szerelemről és más démonokról
(Székács Vera fordítása)

Grecsó Krisztián: Vera

Daniel Kehlmann: A világ fölmérése
(Fodor Zsuzsa fordítása)

Krasznahorkai László: Sátántangó

Rakovszky Zsuzsa: A kígyó árnyéka

Tóth Krisztina: Pixel

Ljudmila Ulickaja: Szonyecska
(V. Gilbert Edit fordítása)

Vida Gábor: Egy dadogás története

Závada Pál: Jadviga párnája

Spiró György: Tavaszi tárlat

Szécsi Noémi: Kommunista Monte Cristo

Michel Houellebecq: Behódolás

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4768 2
ISSN 3058-1532

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL