részlet

corvina

© Perrin 2016, 2020, 2022
Published by arrangement with SAS Lester Literary Agency & Associates

Hungarian translation © Sujtó László, 2023
A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Bernard Lecomte: Les secrets du Kremlin 1917–2022 Perrin, Paris, 2022

A könyvet tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6987 8

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Első fejezet: Meg kell ölni Raszputyint!

Második fejezet: A Téli Palota elfoglalása

Harmadik fejezet: Bűntény az Ipatyev-házban

Negyedik fejezet: Trockij, a veszett kutya

Ötödik fejezet: Hitler és Sztálin megdöbbentő szövetsége

Hatodik fejezet: Katyń, az évszázad hazugsága

Hetedik fejezet: De Gaulle a Kremlben

Nyolcadik fejezet: Egy zsarnok gyászos halála

Kilencedik fejezet: Egy Kravcsenko nevű szökevény

Tizedik fejezet: Sztálin második halála

Tizenegyedik fejezet: Hruscsov bukása

Tizenkettedik fejezet: Ki volt valójában Jurij Andropov?

Tizenharmadik fejezet: „Farewell nem válaszol”

Tizennegyedik fejezet: Az utolsó puccs

Tizenötödik fejezet: Mitterrand megdöbbentő melléfogása

Tizenhatodik fejezet: Honnan került elő Vlagyimir Putyin?

Tizenhetedik fejezet: Az értelmetlen ukrajnai háború

Válogatott magyar nyelvű irodalom

Jegyzetek

Névmutató

Előszó

Raszputyintól Putyinig

„Oroszország egy titkok övezte
rejtélybe burkolt talány.”

(Churchill)

Valamivel több mint száz évvel ezelőtt, 1917-ben került sor az új idők egyik legfontosabb eseményére, az Októberi Forradalomra. A pétervári Téli Palota elfoglalásával a bolsevikok megadták a heves szenvedélyekben, erőszakban, szenvedésekben, bátor tettekben, őrültségekben, jajszavakban, hazugságokban és könnyekben bővelkedő következő száz év alaphangját. Máig sem sikerült választ adni arra a kérdésre, hogyan sikerült egy maroknyi – Lenin kifejezésével – „hivatásos forradalmárnak” néhány óra leforgása alatt a hatalmába kerítenie a cár lemondása nyomán megrázkódtatott és a végeérhetetlen háborúban egyensúlyát vesztett birodalmat.

A nácizmushoz és a fasizmushoz hasonlóan a kommunizmus is az első világméretű konfliktus füstölgő romjain keletkezett, de amazoknál jóval hosszabb időn át maradt fenn, és a szó szoros értelmében bejárta a földgolyót. Ez azzal magyarázható, hogy egy doktrínára, a marxizmusra, és egy mintára, a Francia Forradalomra támaszkodott, aminek köszönhetően nagyobb eredményeket könyvelhetett el, mint a faji vagy nemzeti alapú ideológiák. De elsősorban annak, hogy óriási reményeket táplált: egy jobb földi élet reményét, „a kizsákmányoltaknak a kizsákmányolók” fölött aratott győzelmének reményét, egy olyan jövő reményét, ahol mindenki szükségletei és képességei szerint élhet…

Ez a balga remény Oroszország északi részén, 1917-ben szökkent szárba. Az európai nemzeteket a Dardanellák hosszú ostroma és a második – több hónapos – aisne-i csata nyomán hatalmába kerítő reménytelenségre ezzel adtak erőteljes és hangzatos választ a kirívóan igazságtalan birodalmi diktatúrát megdöntő és egy osztály nélküli társadalmat felépíteni szándékozó „proletárok”. Mit számított, hogy a Keletet elborító fény káprázat volt-e vagy izzó parázs: az volt a fontos, hogy valami új tűnt föl a Keleten! Évek, sőt évtizedek kellettek azután ahhoz, hogy részleges és egyoldalú híradásokból nem kevés nehézség árán felszínre kerüljön az igazság a kommunizmus hazájáról, melyet egykori dicsőítője, Ante Čiliga nemrégiben „a nagy hazugság birodalmának” nevezett.

Valóban, Szovjet-Oroszország története Raszputyintól Putyinig mindenekelőtt hazugságok, rejtélyek, szemfényvesztések, elhallgatások, vallomások, felfedezések és titkok sorozata, melyből többé-kevésbé romantikus, regényes vagy félelmetes személyiségek alakja válik ki. Szerepüket illetően a történészek továbbra is vizsgálódnak és vitatkoznak egymással, miközben megkísérlik elválasztani egymástól az igazat a hamistól.

Ily módon a Szovjetunió történelme nem hasonlítható sem Anglia, sem Itália, sem Spanyolország történelméhez. A Kreml vörös téglából épült védőfalai mögött még mindig – és még sokáig – elhallgatott, alig ismert vagy alapjában meghamisított tények rejlenek, kutatók, történészek, diplomaták, újságírók, és a legújabb kori történelem iránt érdeklődők nagy örömére. Hogyan halt meg Raszputyin, II. Miklós, Trockij, vagy maga Sztálin? Hogyan történhetett meg a katyńi vérengzés, hogyan jöhetett létre a német–szovjet paktum, hogyan következhetett be a Gorbacsov elleni puccs? Hogyan bukkant elő a névtelenségből a disszidens Kravcsenko, Jurij Andropov, vagy maga Vlagyimir Putyin? S utóbbi vajon miért szánta el magát 2022 februárjában a kockázatos ukrajnai háborúra?

A könyv természetesen nem törekszik arra, hogy fényt derítsen mindazokra a bűnökre, összeesküvésekre és gátlástalan cselvetésekre, amelyek a szovjet kommunizmus történetét a cári rendszer bukásától napjainkig kísérték. Pusztán igyekszik felvázolni – a történelmi igazsághoz szorosan ragaszkodva és gondos vizsgálódások nyomán – a legemblematikusabb epizódjait ennek a döbbenetes politikai, ideológiai, társadalmi és kulturális sagának, amely, ha jól megnézzük, még korántsem ért véget.

A szerző szilárd alapokról kiindulva vágott bele ebbe a vállalkozásba. A Szovjetunióra és a kelet-európai országokra szakosodott újságíróként1 tudósított a kommunizmus európai összeomlásáról, a berlini fal lerombolásáról, a francia–szovjet kapcsolatok alakulásáról és a marxista–leninista birodalom bukásáról. Gyakran megfordult a Kreml folyosóin ebben a mozgalmas időszakban, s orosz nyelvtudásának köszönhetően a szovjet történelem alapos ismeretére, bőséges dokumentációs anyagra és értékes ismeretekre tett szert moszkvai forrásaival, valamint a diplomáciai körökkel való érintkezése során.

A jelen eseményei fájdalmas aktualitást adnak a Szovjetunió történelmében való elmerülésnek. Vlagyimir Putyin Oroszországa számos tekintetben magán viseli embertelen, ugyanakkor grandiózus szovjet múltjának jegyeit, s kétségtelen nosztalgiát érez letűnt hatalma és az őt egykor övező tekintély iránt, mely előtt a világ többi országa akarva vagy akaratlanul meghajolt. Mivel magyarázható, hogy ebben a nyugati gondolkodás előtt zárva maradó hatalmas országban oly sok híve akad a sztálinizmus visszatérésének?

Az elmúlt nagyság jelképe a Kreml, ez a Moszkva folyó fölé tornyosuló lenyűgöző fellegvár2 áthághatatlan falaival, titokzatos palotáival, csodálatos templomaival és lőrésekkel csipkézett falú tornyaival, melyek közül a legfenségesebb a Vörös térre néz. Árnyak színpadja, ahol Lenin, Trockij, Sztálin és más, kevésbé ismert, de szintén félelmetes szereplők kísértetei kóborolnak. A hatalomgyakorlás központja, mely még távolról sem fedte föl minden titkát.

Első fejezet

Meg kell ölni Raszputyint!

Vajon az ördögi szerzetes taszította Oroszországot a forradalom útjára?

„Raszputyin nélkül nem lett volna Lenin.”

(Alekszandr Kerenszkij)

Teljes neve Grigorij Jefimovics Raszputyin volt. Az Urál hegység egyik apró falvában, a Tobolszki kormányzóságban található Pokrovszkojéban született 1869. január 10-én, vagyis Szent Grigorij napján, s szülei, Jefim és Anna ezen a néven kereszteltették meg a Szűzanyának szentelt községi templomban. Az ég ajándéka lett volna az újszülött? A házaspárnak több gyermeke is született előtte, de mind meghalt kiskorában. Grigorij a reményt testesítette meg Jefim és Anna számára, akik írástudatlanok és mélyen vallásosak voltak, mint a parasztok közül oly sokan a cári Oroszországban.

Grigorij cseppet sem volt mintagyerek. Vézna alkata ellenére kereste a verekedést az iskolában, s állítólag nagyon korán kezdett érdeklődni a lányok iránt. Családneve a jelek szerint meghatározta jellemét: a raszputa szó erkölcstelen, semmirevaló embert jelent oroszul. Átható, úgyszólván hipnotikus tekintete eleve különössé tette megjelenését. Alighogy serdülni kezdett, máris gyakran nézett a pohár fenekére, miközben nemigen serénykedett a mezei munkában. Néha összeverekedett az apjával, és lopta a szülei pénzét, hogy fedezhesse kicsapongásai költségeit.

Grigorij Raszputyint huszonnyolc éves korában érintette meg a hit. Házasságkötése és első gyermekének halála rejlett-e e mögött, vagy az a verekedés, amelynek nyomán kis híján Kelet-Szibériába száműzték? Legmegbízhatóbb életrajzírója, a moszkvai történész Edvard Radzinszkij szerint ekkor felhagyott az ivással és a dohányzással, a környéken átutazó szerzetesek társaságát kereste, és zarándokutakra kelt, melyek során meglátogatta a környék minden kolostorát. Vándor koldulóbaráttá, sztrannyikká lett, egyike azoknak, akik Oroszország félreeső vidékeit járva több száz kilométert tettek meg folyók mentén vagy erdők sűrűjében, olyan embereknél megpihenve, akik hajlandók voltak egy tányér kásával és egy szalmazsákkal fogadni őket.

Visszatérnek „Krisztus bolondjai”

A 19. század második felében egy sor hajdani vallási magatartásforma kel új életre Oroszországban. Ukrajnától Szibériáig rengeteg magányos zarándok akad, akik mindenükről lemondtak, hogy imádkozásnak és igehirdetésnek szenteljék magukat utakon, zord remetelakokban vagy erdei kunyhókban. Vannak soraikban szentek, félkegyelműek, sőt szélhámosok is. Közülük egyeseket jurogyivijeknek, azaz „Krisztus bolondjainak” neveznek. Irányíthatatlanok, ezért a hivatalos egyház papjai gyanakodva tekintenek rájuk. A legidősebbeket sztareceknek nevezik, amennyiben tanítványok lelki atyjaként működnek, vagy ha tanácsaikat kérő zarándokok járnak hozzájuk messze földről – gondoljunk csak A Karamazov testvérekben szereplő Zoszima sztarecre, az ő alakját Dosztojevszkij egy valóságos személyről, Ambrus szerzetesről mintázta, aki a Moszkvától délre fekvő Optino kolostorában hunyt el 1891-ben.

Grigorij Raszputyin ebben a helyenként a fantázia szülte teológiai alapokon nyugvó közegben forgott, ahol néhány illuminátus furcsa, nemritkán fanatizmussal vádolt csoportokat szervezett: ilyenek voltak a khlisztek (önostorozók) és a szkopecek (kasztráltak), akik titkos szektákba tömörültek, és összemosták a határokat a túlhajtott vallásosság és a gyakran erőszakba átcsapó sátáni züllöttség között. Kétség nem fér hozzá, hogy Raszputyin zarándokként találkozott ilyen emberekkel, akiknél keveredett a kereszténység, a pogányság és a sámánizmus.

1903-ban „Grigorij testvér” (aki persze valójában nem szerzetes) a kazanyi püspök ajánlólevelével beállít a szentpétervári püspökségre és előadja, hogy pénzadományokat gyűjt egy szülőfalujában, Pokrovszkojéban építendő templom számára. Hamarosan közeli kapcsolatba kerül Szergej püspökkel, a Teológiai Akadémia rektorával, és annak barátjával, Teofán poltavai püspökkel. Grigorij megjelenése a muzsikokéra emlékeztet, de különc nézeteivel, pszichológiai érzékével és próféciáival nagy hatással van beszélgetőtársaira: többek között megjövendöli a cári flotta 1905-ös vereségét a japánokkal szemben.

Egy nap Teofán püspök bemutatja Grigorijt II. Miklós cár unokatestvére, Péter nagyherceg feleségének, Milicának. A montenegrói hercegnőt megigézi a szibériai muzsik démonikus varázsa, aki ettől fogva gyakran megjelenik a palotában. Milica közeli barátnője Alekszandra Fjodorovnának, a Hessen-Darmstadt-i házból származó cárnénak. Az általában barátságtalan, misztikus hajlamú német asszonyt is elkápráztatja Isten eme aszkéta ábrázatú és átható tekintetű, különös szolgája.

Egy tekintélyét vesztett cár

II. Miklós lángolóan szerelmes a feleségébe, és benne is erősen él a hit. De ennek a félénk és hallgatag férfinak nincs semmi tekintélye, cseppet sem ért a politikához, és gyűlöli a hatalmat. Tanúja volt nagyapja, a liberális beállítottságú II. Sándor 1881-es kegyetlen meggyilkolásának, és látta, milyen könyörtelenül bánt el a különböző orosz ellenzékiekkel az apja, az 1894-ben elhunyt III. Sándor. Az uralkodása kezdetén huszonnégy éves Miklós híján volt minden tapasztalatnak, felkészültségnek, és főleg nem volt kiforrott jellem. A Romanovok eme utóda nem arra született, hogy egy birodalmat kormányozzon, kivált komoly belső forrongások idején. XVI. Lajos francia királyhoz hasonlóan jóval többet törődött a feleségével, a családjával és a hitével, mint az államügyekkel.

A századforduló idején Miklóson és hitvesén reménytelenség lett úrrá. Három lányuk született, ami nem biztosította a dinasztia jövőjét. Szívesen hallgattak próféták, látnokok, sarlatánok szavára, akik azt ígérték, közbenjárnak a Mindenhatónál, hogy végre fiúgyermekkel ajándékozza meg őket. Fennmaradt néhány furcsa figura neve, akiknek sikerült befurakodnia az uralkodói pár környezetébe. Közéjük tartozott egy Mitya nevű, valószínűleg gyengeelméjű, látnoki képességekkel büszkélkedő álszerzetes; Matriona, egy mezítláb közlekedő félig jósnő, félig bolond mágus; egy magát okkultistának és javasembernek kiadó lyoni szélhámos, Nizier Anthelme Vachot-Philippe, aki azt jósolta, hogy a cárné fiúgyermeket fog a világra hozni, és aki a negyedik lány születése után azt próbálta elhitetni vele, hogy Isten ezzel akarta büntetni hitetlenségéért… A cárné minden alkalommal hinni akar „Isten küldöttjének”, a szerelmes uralkodó tiszteletben tartja döntéseit, miközben a családot megosztják a fejlemények, s végül a titkosrendőrség elűzi a betolakodókat.

Amikor az ördöngös „Philippe mestert” is udvariasan felkérik, térjen vissza Franciaországba, Miklós és Alekszandra úgy érzik, elárvultak, legalábbis lelki téren. 1903 júliusában személyesen irányítják az előző század egyik legnagyobb sztarece, Szarovi Szerafim szentté avatásának ceremóniáját, akinek remeteként, hallgatási fogadalmat tett szerzetesként, sztilitaként és vezeklőként tanúsított aszkézise jól példázza a sajátosan orosz spiritualitást. Számos orosz ortodox szerzetes mind a mai napig ezt az 1833-ban elhunyt szentet tekinti mintaképének.

1904–1905-ben nagy megpróbáltatások sújtják az uralkodói házaspárt. A cárné végre fiúgyermeket szül, de az orvosok hamarosan borzalmas hírt közölnek az anyával: a kis Alekszej hemofíliában szenved. Katonai téren Japán megalázó, egész Európát megdöbbentő vereséget mér a nagy hírű orosz hajóhadra: most fordul elő először, hogy egy európai haderőt ázsiaiak győznek le. 1905 januárjában Szentpétervárott vérbe fojtanak egy munkástüntetést, s II. Miklósból „a nép ellensége” lesz. Az ezt követő zavargások és sztrájkok októberben arra kényszerítik a cárt, hogy manifesztumot tegyen közzé teljhatalma jövőbeli korlátozásáról.

A vakmerő „Grigorij testvér”

Ekkoriban – pontosabban 1905. november 1-jén – mutatja be Milica hercegnő „Grigorij testvért” II. Miklósnak és Alekszandra Fjodorovnának a petrodvoreci uralkodói rezidencián. A találkozáson jelen levő Teofán püspök beszámolója szerint Istennek e Tobolszkból érkezett különös szolgája „rendkívül erős benyomást tett” a cárnéra. Raszputyin tudatlan ugyan, de jó pszichológus: észreveszi, hogy a cárné rendkívül ideges. Alekszandra retteg, hogy férjével együtt hamarosan elűzi egy népfelkelés, és nem sikerül palástolnia a félelmét. Minden arra vall, hogy Oroszország legelső asszonyának gyóntatóra, gurura, lelki vezetőre van szüksége. Az agyafúrt Grigorij látja majd el ezt a tisztet.

Raszputyin ekkor elhagyja mentora, Teofán püspök házát, és Lohtyin államtanácsoshoz költözik, akinek Olga nevű, szépsége és okossága folytán városszerte nagy becsben tartott felesége valósággal elalél a muzsik láttán. Grigorij első kézből értesülhet rajta keresztül az udvar híreiről, miközben többször is elutazik Pokrovszkojéba a hozzá alázatosan ragaszkodó Olga Lohtyina társaságában. Valószínűtlen kapcsolatuk és az őket körülvevő gyanús titokzatosság hamarosan szóbeszéd tárgya lesz.

Raszputyin magával hoz szülőfalujából egy csodatévőnek tartott helyi szentet, Verhoturszki Simeont ábrázoló ikont, akinek példája – állítása szerint – kijelölte számára a jámborság és a szentség útját. 1906 októberében veszi a bátorságot, és levelet küld a cárnak, melyet természetesen Lohtyina fogalmaz meg, s melyben arra kéri az uralkodót, engedje meg, hogy megmutassa neki ezt a csodatévő erejű ikont. A kíváncsivá tett II. Miklós végül hajlandó öt percre fogadni, ám Grigorij olyan sokat és olyan jól beszél, hogy több mint egy órát marad a palotában. Rábeszéli az uralkodói párt, hogy engedjék a kis beteg Alekszej közelébe, és sikerül elcsitítania a kisfiút, aki békésen elalszik. A véletlen műve volt, vagy hipnózisé? Talán csoda történt? Mindenesetre Miklóst és Alekszandrát megigézik a látottak. Ettől fogva sohasem válnak meg a Tobolszkból érkezett szerény ikontól, és újabb látogatásra hívják „Isten küldöttét”, aki értésükre adta, hogy egy nap sikerül majd meggyógyítania a szerencsétlen trónörököst.

Raszputyin lassanként meghitt kapcsolatba kerül az uralkodói párral. Ügyesen használja ki az őket körülvevő intrikákat és féltékenységet. Közel kerül a cárné egyik koszorúslányához, Annához, aki nem sokkal később feleségül megy egy Virubov nevű katonatiszthez. A cárné szenvedélyes barátságát élvező Virubova asszony lesz Raszputyin fő szövetségese az udvarban. A fiatalasszony együgyűnek tetteti magát, miközben mesterien adagolja a hazugságokat. Vajon őszinte volt-e a feltétlen csodálat, amellyel az uralkodói pár rejtélyes gyóntatójának adózott? Annyi bizonyos, hogy cinkos viszony alakul ki a kelekótya Anna és a tanulatlan paraszt között, akik 1908–1909-től a cárné bizalmi emberei lesznek.

Ez a helyzet kellemetlen következményekkel jár a cári család többi tagjára nézve. Pletykák kelnek lábra a sztarecnek az őt látogató nőkkel ápolt furcsa viszonyáról és a hivatalos egyház által elítélt khlisztek fanatikus szektájával fenntartott kapcsolatáról. De Raszputyin befolyása kikezdhetetlen marad, mivel sikerül kézrátétellel elűznie a cárnő migrénjeit, és enyhítenie a cárevics szenvedéseit. Senkinek sem sikerül éket vernie a „szerzetes” és a cár közé, mivel Miklós az észszerűséggel dacolva magáévá teszi hitvese minden vonzalmát, látomását, elfogultságát és szeszélyét.

Oroszország „lelke” a paraszt

Tudnunk kell, hogy II. Miklós nem bízik sem a saját udvarában, sem a tanácsosaiban, sem a Nyugatban. Számos „szlavofilnek” nevezett értelmiségihez, regényíróhoz, gondolkodóhoz és művészhez hasonlóan úgy véli, Oroszország boldogulásának parasztjainak józan esze, gyökereinek elevensége és népének mély, határtalan hite a záloga. A sztyeppei vagy az erdei derék orosz paraszt őrzi e szerencsétlen, meg nem értett nép igazságát. Ő testesíti meg Oroszország „lelkét”, ezt a meghatározhatatlan valamit, ami az írástudatlan parasztok munkájában rejtőzik, csakúgy, mint a „szent barátok” imáiban, akik félreeső falvakban és monostorokban zengik Isten dicsőségét, távol a nagyvárosok vagy az idegen országok ártó hatásaitól. A cár és legtöbb honfitársa szemében az orosz birodalom üdve csak belülről fakadhat, nem pedig egy politikus vagy tudós jóvoltából. Sokkal inkább egy ihletett szerzetes vagy egy Szibériából jött nincstelen muzsik révén.

1911-ben Raszputyin dúskál a kegyekben. Ekkoriban egy híres könyvkiadónál, Georgij Szazonovnál lakik, aki beáll hívei sorába, és nem hallja meg azokat a szaftos pletykákat, amelyek újdonsült barátja és felesége furcsa viszonyát taglalják. Nem hisz azoknak az udvarban terjedő mendemondáknak sem, miszerint Grigorij kapcsolatban áll a Szentpétervárott ekkoriban garázdálkodó szélsőséges antiszemita csoportosulásokkal. Ezeknek a vádaknak valójában Iliodor szerzetesre, Raszputyin elválaszthatatlan fiatal barátjára kellene irányulniuk, akit 1908-ban ismert meg. Ám egyes udvari emberek úgyszólván kézifegyverként bánnak a csúsztatásokkal.

„Grigorij testvér” ócsárlói egyre többen vannak. Terjednek a különféle híresztelések, záporoznak a vádak, az újságokban vitriolos cikkek látnak napvilágot. Ám a muzsikot következetesen védi a cárné, Miklós pedig semmilyen eszköztől sem riad vissza érdekében: mindazokra az egyházi vagy udvari emberekre, akik óva intik tőle, száműzetés vár, vagy el kell költözniük a fővárosból. Így jár Teofán püspök is, aki újabban „lelki eltévelyedéssel” vádolja egykori védencét, s ezért egyik pillanatról a másikra a Krímbe toloncolják. Szentpétervártól Moszkváig egymást követik a legelképesztőbb híresztelések az uralkodó gyóntatójának szexuális kicsapongásairól. Állítólag nem akad olyan prostituált a városban, akinek az ágyában a szent férfiú ne fordult volna meg. Mesélik, hogy Raszputyin megerőszakolta a szép szőke Maria Visnyakovát, a cárevics nevelőnőjét – amit az érintett később meg is erősít. Ám amikor a harminchat éves fiatalasszony előadja a történteket a cárnőnek, Alekszandra egy szavát sem hiszi, és hazugsággal vádolja.

A pohár akkor telik be, amikor a cár környezete rájön, hogy Miklós politikai ügyekbe – méghozzá nem is a legjelentéktelenebbekbe – is beavatja Raszputyint. 1909 tavaszán Ausztria-Magyarország annektálja Bosznia-Hercegovinát. A közvélemény sürgeti az ortodox szerbek, Oroszország hagyományos barátai megsegítését, és maga Miklós is így gondolkodik. Raszputyin azonban tudja, hogy Alekszandra cárnő betegesen irtózik minden háborútól, és sikerül eltérítenie a cárt az Ausztria elleni hadba lépés tervétől, arra hivatkozva, hogy egy vereség végzetes következményekkel járna a rendszer számára. A lelki vezető tehát ugyancsak kilépett a szerepéből! De Raszputyin beleavatkozik a Szent Szinódus új fő prokurátorának kinevezésébe (e tisztség birtokosa kormányozta az orosz egyházat a cár nevében), sőt az új belügyminiszter kiválasztásába is. Ez már túl sok.

Sztolipin meggyilkolása

1911 szeptemberében Sztolipin miniszterelnököt meggyilkolják a kijevi Operaházban, ami valóságos politikai földrengéshez vezet. A merénylet nyomán tovább terebélyesedik a Raszputyin iránt táplált gyanú: Grigorij ugyanis hét nappal korábban megjövendölte e karizmatikus államférfi „távozását”, aki a fejlődés útjára igyekezett vezetni Oroszországot, és gyűlölte a „szerzetest”. Újabb híresztelések látnak napvilágot: lehet, hogy a bajcsináló guru a felelős azért, hogy a helyi rendőrség nem tanúsított kellő éberséget, hiszen ő maga is ott volt Kijevben? Ebben az időben kezdenek Szentpétervárott kézről kézre járni a cári családtól ellopott titkos levelek, közöttük az, amelyet a cárné Raszputyinnak címzett a következő meglepő megszólítással:

Hőn szeretett felejthetetlen mesterem…

Ez a kétségtelenül a cárnétól származó levél elegendő kétértelmű fordulatot tartalmaz ahhoz, hogy lábra keljen a híresztelés, miszerint Alekszandra tiltott viszonyt folytat „Isten küldöttjével”:

Egyetlen vágyam, hogy karjaidban érjen az álom…

Sátán ihlette felkínálkozásról, szerelmi vallomásról vagy valamiféle misztikus ömlengésről van-e itt szó? És ha más volna a helyzet, akkor is megdöbbentő, hogy minden oroszok cárjának tiszteletre méltó hitvese ilyen meghitt gyengédséget tanúsít egy közönséges muzsik iránt.

A legkülönbözőbb politikai irányzatok képviselői egységfrontba tömörülnek, miközben néma szégyenérzet keríti hatalmába a lakosságot: akadt-e az újabb időkben olyan uralkodó, aki ennyire tétlen maradt felesége lelki zavarai láttán? A harag beköltözik a törvényhozó nemzetgyűlés, a Duma padsoraiba, melynek összehívását a cár az 1905-ös zavargások után engedélyezte. A kemény harcra kész képviselők azt követelik a kormánytól, hogy tegye ártalmatlanná Raszputyint. De nemigen számíthatnak az uralkodói pár beleegyezésére. Egyedül az anyacárné, III. Sándor tiszteletet érdemlő özvegye merészel dacolni menye villámaival, és követeli, hogy egy időre tiltsák ki Raszputyint a cári palotából. Azonban a kitiltás csak rövid ideig lesz érvényben.

Miután Raszputyint eltávolították a fővárosból, a cári család 1912 októberében bált ad belovezsszkajai rezidenciájában (Fehéroroszország). A bál napján a születésétől fogva beteg Alekszej cárevics kritikus állapotba kerül. Miközben az orvosok kétségbeesetten igyekeznek a vérzékenységben szenvedő gyermeket megmenteni, és közlik a cárnéval, hogy készüljön föl a legrosszabbra, Alekszandra táviratot küld Grigorijnak, és a közbenjárását kéri. A címzett ugyancsak táviratban válaszol:

Isten meglátta könnyeidet, és meghallgatta imádat.

Fiad élni fog!

S az orvosok, a miniszterek és az egész udvar megdöbbenésére Alekszej meggyógyul. Még a legkevésbé hiszékenyek is csodáról beszélnek. A messze távolban elmondott imájával Grigorij megmentette a trónörököst! Raszputyin ócsárlói kénytelen-kelletlen elhallgatnak. Ki kárhoztatna egy anyát, hogy ekkora odaadással viseltetik fia megmentője iránt?

Bő eperszín selyemingében, lakkcsizmájában, kényelmes fekete nadrágjában és parasztokhoz illő kabátjában Raszputyin állandóan magára vonja a figyelmet, amikor részt vesz valamilyen hivatalos ünnepségen, mint például a Romanov-dinasztia trónra lépésének háromszázadik évfordulója alkalmából 1913-ban rendezett ceremónián. Magas termete miatt lehetetlen nem észrevenni. A Duma elnöke és számos képviselő nem lát a dühtől, amikor a protokollt semmibe véve a cár közvetlen közelében pöffeszkedik. 1914 januárjában az újságírók felháborodnak, amikor megtudják, hogy a szava latba esik a közelgő kormányátalakításkor. A miniszterek pedig szitkozódnak, amikor valamelyik bizalmasa érdekében eleget kell tenniük a kéréseinek.

Oroszország a háborúban

1914. június 28-án egy Gavrilo Princip nevű szerb nacionalista Szarajevóban meggyilkolja Ferenc Ferdinánd osztrák főherceget. A merénylet nyomán tűzbe borul a Balkán, és a nagyhatalmak szövetségeseik segítségére sietnek. A háború elkerülhetetlennek tűnik. Oroszország nem nézheti tétlenül Szerbia lerohanását. Ez II. Miklós meggyőződése is, hitvese viszont más véleményen van, és segítségül hívja Grigorij „barátjukat”. Raszputyin azonban nem reagál, miután kevéssel korábban gyilkossági kísérletet követtek el ellene. Amikor kilépett a pokrovszkojei templomból, egy Hionyija Guszeva nevű, koldusnak öltözött nő megsebesítette egy tőrdöféssel. Grigorij csodával határos módon túlélte a támadást. A szóban forgó epizóddal foglalkozó történészek szerint a merényletet minden valószínűség szerint a régi barátjából legádázabb ellenségévé lett Iliodor szerzetes rendelte meg a titkosrendőrség vezetőjének tudtával. A muzsik azonban szívós, és életben marad.

A szorongástól elgyötört Alekszandra ekkor arra kéri, küldjön táviratot férjének, és tántorítsa el Oroszország hadba lépésétől. 1914. július 16-án Miklós már éppen aláírta az általános mozgósításról szóló rendeletet, amikor sürgönyt kap Pokrovszkojéből:

[…] Oroszországot szerencsétlenség és bánat fenyegeti, minden kedvező fordulat nélkül. Könnyek végtelen tengerévé válhat […]. Tudom, mindenki a hadba lépést várja tőled, még a hívők is, akik nem tudják, hogy ez pusztulásukhoz vezet […]. Te vagy a cár, a nép atyja; ne hagyd, hogy az eszementek diadalmaskodjanak s romlásba vigyék saját magukat és a népet. Minden vérbe borul majd… Grigorij.

II. Miklóst elhagyja minden ereje. Személyesen telefonál a távírószolgálatnak, hogy semmisnek tekintendő az általános mozgósítást elrendelő távirata. A vezérkart és a kormányt megdöbbenti a hír, kisvártatva azonban nyomást gyakorolnak a cárra, aki végül beleegyezik a mozgósításba. Mindenki megkönnyebbül. Amikor Raszputyin augusztusban visszatér Szentpétervárra (melyet nem sokkal korábban, 18-án visszakereszteltek Petrográdra), kénytelen azt tapasztalni, hogy dicsfénye már csak pislákol. Tisztában van azzal, hogy sokan meg akarnak szabadulni tőle. Balszerencséjére a cár elhagyta a fővárost, hogy fölkeresse hadseregét. Támogatást és segítséget csak a cárnétól remélhet – akinek elmésen azt tanácsolja, hogy vegye át az államügyek irányítását, míg férje a harctéren van.

Raszputyin tudja, hogy gyűlölik. Újabb szenvedélyben, az italozásban keres menedéket, könnyű erkölcsű nők karjaiba veti magát, mit sem törődve a botrányokkal, és mindenhol azzal dicsekszik, hogy az uralkodói pár a befolyása alatt áll. A muzsik bízik magában, vagy inkább a cárnéban, aki a védencéről szóló híresztelésekben megannyi bizonyítékát látja annak, hogy a „szentnek” mindig el kell szenvednie kortársai ármánykodását. Büntethetetlenségét kihasználva Raszputyin egyre gyakrabban avatkozik a közügyekbe, természetesen saját előnyeit tartva szem előtt: kieszközli például, hogy a fiának a többi fiatalemberrel ellentétben ne kelljen a frontra mennie.

Alekszandra mögé bújva azon mesterkedik, hogy a hatalom a hozzá közel álló emberek kezébe kerüljön, s ne olyanokéba, akik a vesztét akarják. Legfőbb ellensége Nyikolaj Nyikolajevics nagyherceg, a cár nagybátyja és a hadsereg főparancsnoka, aki a „német asszonyt” és guruját hazaárulónak tekinti. De a büszke hadfi tehetetlen azokkal a parancsoló hangvételű levelekkel szemben, amelyekkel Alekszandra naponta elárasztja férjét. Nemcsak tudatja vele Grigorij javaslatait a húsbeszolgáltatásokról, a lőszergyártásról vagy a kistisztviselők javadalmazásáról, de egyben óva is inti „drágaságát” a gyűlölt nagybáty, „Ny.” befolyásától, s végül rábírja, hogy maga vegye át a feladatkörét. Később súlyos következményei lesznek ennek a hibának, melyet Miklós őse, I. Sándor bölcsen elkerült, amikor 1812-ben meghagyta Kutuzov tábornoknak a Napóleonnal szemben álló orosz haderő főparancsnokságát.

A „sötét erők” diadala

Az 1915-ös év derekán a hadiszerencse Oroszország ellen fordul. Petrográdban egymást követik a leszámolások, a rosszhiszemű vádaskodások és bűnbakkeresések. A bűnbakok között Raszputyin foglalja el az első helyet. Maurice Paléologue francia nagykövet arról számol be egyik táviratában, hogy a Vörös téren tüntető tömeg II. Miklós lemondását és Raszputyin felakasztását követeli. Azonban az agyafúrt muzsik ügyesen tologatja figuráit a politikai sakktáblán, és kihasználja a belső feszültségeket: eléri, hogy a cár menessze és a Kaukázusba száműzze Nyikolaj nagyherceget, majd kiharcolja a rendőrfőnök (Dzsunkovszkij), a belügyminiszter (Scserbatov) és a Szent Szinódus fő prokurátora (Szamarin) leváltását, akik helyébe elkötelezett hívei lépnek. Valóságos palotaforradalmat visz sikerre.

Az orosz politikai köröket sokkolják ezek a fejlemények. A Dumában kialakul egy „haladáspárti tábor”, amely az országot irányító „sötét erők” elleni harcot tekinti céljának. E „sötét erőket” a cárné és muzsikja vezetik, akik tehetségtelen udvaroncaik segítségével megkaparintották a hatalom jelentős részét és veszélyesen manipulálják a cárt. Alekszandrát és lelki vezetőjét azzal gyanúsítják, hogy különbékét akarnak kötni Németországgal, melynek ura, II. Vilmos császár a cárné elsőfokú unokatestvére. Az orosz társadalom legfelső rétegeiben sokan arra a következtetésre jutnak, hogy bármilyen módon, de likvidálni kell az Oroszországot vesztébe taszító gonosz szellemet.

Ám miközben egyes miniszterek és képviselők az 1916-os évben állandóan ébren tartják ezt a vakmerő tervet, a tényleges elhatározás a cár közvetlen környezetében és a vezérkar legfelsőbb köreiben kristályosodik ki. A hónapok múltával a cári család tagjaiban egyre nő az aggodalom egy esetleges katonai vereség és egy erőszakos forradalom réme miatt. II. Miklós ugyan felesége befolyása alatt áll, de nem hagyja becsapni magát a körülötte megszólaló hangoktól. Tudja, hogy a nagyhercegeket (azaz nagybátyjait, Konstantint és Pávelt, öccsét, Mihailt, nagybátyját, Nyikolajt és unokafivérét, Alekszandrt) és a nagyhercegnőket (nővéreit, Olgát és Kszenyiját, valamint anyósát, Ellát) rémülettel tölti el, hogy Raszputyin hatalmában tartja az uralkodói párt, és meg vannak győződve arról, hogy hamarosan eljön a Romanov-dinasztia bukásának napja.

Ebben a szűk családi körben születik meg 1916 novemberének közepén a döntés Raszputyin meggyilkolásáról. A kezdeményezők II. Miklós közvetlen rokonai: Dmitrij Pavlovics nagyherceg, aki a cár elsőfokú unokatestvére és Feliksz Juszupov, bizalmas barátja, Irina nevű unokahúgának a férje. Velük tart Puriskevics monarchista képviselő – aki 1916. november 19-én gyújtó hatású beszédben rohan ki a Dumában a „németnek megmaradt” cárné és „rossz szelleme” ellen –, valamint a tett végrehajtására vállalkozó két megbízható személy: Puriskevics barátja, a Petrográdban lábadozó ifjú Szergej Szuhotyin hadnagy és Sztanyiszlav Lazovert orvos.

Egy közös ismerősük, Maria Golovina közbenjárására Juszupov herceg mellkasi fájdalmakra hivatkozva látogatást tesz Raszputyinnál, aki ráteszi kezét a betegnek mondott testrészre, és azonnal rokonszenvet érez e különösen elragadó páciens iránt. Az oxfordi diplomával rendelkező elegáns, szeszélyes, megfejthetetlen Feliksz közismert homoszexuális, szenvedélyes teniszjátékos, az egyik legtekintélyesebb orosz család örököse. Pompázatos palotában él, mely ma is megtekinthető: a Mojka folyó partján áll Petrográd közepén. Vajon a szemrevaló Feliksz tényleg megigézte Raszputyint? Vagy, mint egyesek állították, Grigorij testi vonzalmat érzett iránta? Mindenesetre a javíthatatlan szoknyavadász tisztában van azzal, hogy Feliksz hitvese, aki II. Miklós unokahúga, felettébb gyönyörű és disztingvált hölgy, márpedig ő az ilyen nőket kedveli…

Rémregénybe illő bűntett

Petrográd, 1916. december 17.3 Feliksz Juszupov valamivel hajnali egy óra előtt érkezik meg Raszputyin Gorohovaja utcai lakhelyéhez, és becsönget a személyzeti ajtón. Fekete fülvédős sapkát és rénszarvasbőr bundát visel. A lesimított hajú és gondosan fésült szakállú, búzavirágokkal hímzett kék inget, fekete bársonypantallót és hosszú szárú csizmát viselő muzsik már türelmetlenül várja azt, akit újdonsült barátjának vél, és akinek csodálatos hitvese, a betegeskedő Irina az ő gyógyító tudományára szorul. A konyhaablak függönye mögül az aggodalmaskodó Kátya Pecsorkina szolgáló látja, amint a két férfi ismeretlen irányba távozik. Tisztán felismerte Feliksz herceget.

Juszupov autóját egyenruhás sofőr vezeti, aki nem más, mint Lazovert doktor. A jármű végighalad a Gorohovaja utcán, a városközpontot elérve balra fordul, áthalad a herceg palotájának kapuján, majd megáll az épület belső udvarában. Amikor a két férfi belép a palotába, amerikai zene és hangos beszéd hangjai hallatszanak az emeletről.

– A feleségem néhány barátját látta vendégül, már éppen indulóban vannak – mondja Feliksz. – Amíg várakozunk, igyunk egy csésze teát az ebédlőben.

Raszputyinnak tehát türelmesen várakoznia kell, mielőtt – legalábbis úgy hiszi – találkozhat a zavarba ejtően rejtélyes Irinával. Az alagsorban található ebédlőhöz csigalépcső vezet. A muzsiknak fogalma sincs arról, hogy a helyiséget erre az alkalomra újították fel, rendezték át és díszítették fel. Tea, kávé, hosszú nyakú üvegedényben bor és aprósütemények várják a látogatókat egy alacsony asztalkán. Raszputyin nem sejtheti, hogy a bor mérgezett, az aprósüteményeket pedig ciánnal töltötték meg.

Ám, mint minden valamire való forgatókönyvben, itt is azt látjuk, hogy semmi sem úgy történik, ahogy eltervezték. Raszputyin udvariasan visszautasítja a kínált madeirai bort, és nem kér a süteményekből sem, mondván, hogy túl sok cukrot tartalmaznak. Feliksznek erőt kell vennie magán, hogy ne hatalmasodjon el rajta a pánik. Cinkosai nyugtalankodni kezdenek az emeleten. Puriskevics előhúzza zsebéből a revolvert, melyet arra az esetre hozott magával, ha a dolgok nem a várakozásuk szerint alakulnak. A feszültség egyre fokozódik. Szerencséjükre az alagsorban beszélgető vendég egy óra elteltével meggondolja magát: tölt magának egy pohár bort, aztán még egyet, majd elfogyaszt néhány ciánnal töltött süteményt. Mindenki arra számít, hogy a méreg azonnal hatni fog, és az áldozat hamarosan a földre roskad. Feliksz nem hisz a szemének, amikor a kanapén elterpeszkedő Raszputyinból fél órával később is ömlik a szó. A nézése viszont megváltozott. Szúró tekintete furcsán mered vendéglátójára, és azt kéri tőle, hogy játsszon valamit a gitárján!

Nem sokkal két óra után Feliksz Juszupov valamilyen ürüggyel felmegy az emeletre, és bejelenti cinkosainak, hogy a méreg még mindig nem hatott, ezért más módszerhez kell folyamodni. Megragadja Dmitrij revolverét, és lesiet a lépcsőn. Későbbi beszámolója szerint vendége nem jött rá, mi készül ellene, és mozdulatlan maradt, amikor ráirányult a gyilkos fegyver:

Lassan felemeltem a pisztolyt. Raszputyin mozdulatlanul állt előttem, szemét a feszületre szögezte. Lőttem, mire vadállati kiáltást hallatott, majd hátrazuhant a medvebőrre…

A négy összeesküvő azonnal az ebédlő felé rohan, de nagy igyekezetükben elszakítják a villanykapcsoló zsinórját, mire kialszik a fény. A félhomályban megpillantják Felikszet kezében a revolverrel, a kanapé előtt pedig Raszputyin görcsösen rángó testét. Haldoklik. Csakhogy a jóember, aki ellenállt a káliumcianidnak is, még nem lehelte ki a lelkét. Amikor Feliksz, miután cinkosaival együtt néhány pohár itallal megünnepelte akciójuk sikerét, visszamegy az alagsorba, azt konstatálja, hogy áldozata teste még mindig meleg. Fölé hajol, hogy kitapintsa pulzusát, mire Raszputyin felnyitja az egyik szemét, majd talpra áll, egy ugrással ráveti hatalmas testét gyilkosára, és fojtogatni kezdi. Feliksz kiszabadítja magát, majd fejveszetten fölrohan az emeletre:

– Gyorsan! A pisztolyt! Lőjetek! Még él! Elmenekül!

Raszputyin is felmegy a lépcsőn, rekedt hangon Feliksz nevét kiáltozva. Kijut az udvarra, majd sántikálva halad a rácsos kerítés mentén. Puriskevics üldözőbe veszi, rálő, de nem találja el sem először, sem másodszor. Raszputyin eljut a palota egyik kapujáig, ekkor azonban egy golyó a hátába fúródik, egy másik pedig a fejébe. Leroskad a hóba, de ujjai görcsösen kaparják a talajt. Az összeesküvők, főleg a lakosztályában a félelemtől remegő Feliksz, valóságos lidércnyomást élnek át: ez az ember maga az ördög!

A muzsik átka

A Mojka túlpartján levő rendőrőrsön hallották a lövéseket. Hajnali fél három van. Két rendőr jelenik meg a palotában. Juszupov herceg egy hazugsággal igyekszik megnyugtatni őket, azt állítva, hogy egyik szolgája lőtt le egy veszett kutyát, de a rendőrök nem tágítanak. Puriskevics ekkor elárulja nekik, hogy a lövésekkel a hírhedt Raszputyint ölte meg, „a cárok Oroszországának ellenségét”, és teljes titoktartásra szólítja fel őket, aminek a két közeg természetesen nem tesz eleget. A hír rajtuk és általuk értesített feletteseiken keresztül terjed el délelőtt a városban, az összeesküvők nevével együtt.

Dmitrij nagyherceg ekkor visszatér a palotába, ahonnan már a lövöldözés előtt eltávozott, hogy eltüntesse az áldozat holmiját. Legalábbis a történet hivatalos változata szerint. Annak érdekében, hogy adott esetben II. Miklós örökébe léphessen, „a birodalmi herceg kezét nem szennyezhette vér”, jelenti ki később Juszupov több alkalommal is: egy lehetséges jövőbeli cár nem lehet gyilkos. Azonban a legmegbízhatóbb történészek szerint minden jel arra vall, hogy a két halálos lövést Dmitrij adta le. Mindenesetre ő az, aki eltünteti Raszputyin vászonba burkolt holttestét. Előző nap Puriskeviccsel a Petrovszkij-sziget magasságában felfedeztek egy léket a Néva mellékágának jegében a város szélén. Két árnyalak a kőkorláton át a sötétlő vízbe veti Raszputyin holttestét anélkül, hogy nehezékkel látnák el, így az nem süllyed a folyó mélyére. Ráadásul a muzsik egyik csizmája ott marad a jégen.

Másnap hamar rábukkannak a megfagyott holttestre. A tetem magasra emelt karjait látva a nyomozók úgy vélik, hogy miután túlélte a káliumcianidot és a revolvergolyókat, az elpusztíthatatlan sztarec még életben volt, amikor a jeges vízbe zuhant, és utolsó erőfeszítésével megpróbált kievickélni belőle. Ebből táplálkozik majd az Isten által oltalmazott muzsik legendája, akit istentelen gyilkosai csak oly nehezen tudtak eltávolítani az élők világából.

Ám az elhalálozott guru követői – mindenekelőtt Alekszandra cárné, aki ettől fogva ideje felét arra áldozza, hogy imákat mondjon a sztarec sírjánál – főleg Raszputyin többször is hangoztatott jóslatára emlékeznek majd: ha erőszakkal vetnek véget az életének, halálát a rendszer összeomlása és a cári család halála követi majd. A jövő igazolni fogja ezt az apokaliptikus próféciát. Két hónappal az 1916. december 17-i események után a cár lemondásra kényszerül, s megkezdődik a forradalom, melynek során a cári család majd’ minden tagját meggyilkolják. Pontosan úgy, ahogy Grigorij Jefimovics Raszputyin megjósolta.

Jegyzetek

1 1977 és 1984 között a La Croix c. napilapnak, 1985-től 1993-ig a L’Express c. magazinnak dolgozott.

2 A kreml szó oroszul fellegvárat jelent.

3 Oroszországban 1918 előtt a Julián-naptárt használták. A forradalom után bevezették a Gergely-naptárt, mely tizenhárom nappal a Julián-naptár után jár.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Gspann Veronika
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Balogh-Nagy Erzsébet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Rajdhani – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0