Írta: Melissa Foster

A mű eredeti címe: This is Love

Fordította: Ünnep Nóra

Szerkesztő: Szaszkó Gabriella

Nyelvi korrektor: Paszler Zsófia

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Melissa Foster

© Ünnep Nóra

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány az Amazon Publishing és a Lex Copyright Iroda engedélyével készült.

Borítóterv: Letitia Hasser

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 499 147 2 (epub), kiadói kód: MX-1622

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A testvéreimnek

1. FEJEZET

NEW YORK CITY vakító fényei rávetültek a magas épületekre és az éjszakai égre, amint a sofőr begördült az Ultimate Hotel elé, a Szívvel-lélekkel a Hősökért Alapítvány adománygyűjtő rendezvényére. A fekete szedán belsejéből Remi Divine színésznő fürkészte a bejáratot. Gazdag párok, földig érő ruhákban és szmokingokban érkeztek, amelyek ugyanolyan lélegzetelállítóak voltak, mint maga a város. A lépcsőn felfelé menet mosolyogtak a fotósok felé. Remi meglepődött, hogy az őt túlságosan védelmező, jóval idősebb testvére, Aiden nem várta őt a bejáratnál, ahogy azt megszokta – mintha a két felbérelt gorillaforma testőr jelenléte nem lett volna elég.

Remi néhány hónappal azelőtt fenyegető leveleket kapott, és betörtek a Los Angeles-i házába. Ugyan nem volt otthon a betörés időpontjában, de a díjaival megpakolt szekrénye darabokra tört, és néhány fehérneműjét ellopták. Az ügy már lecsengett, Remi jelenleg a New York állambeli Harmony Pointe-ban volt az Utóhatás című film forgatása miatt. Aiden viszont nem vállalt kockázatot a húgával kapcsolatban, akit egyedül nevelt tizenkét éves kora óta, miután egy tragikus autóbalesetben elvesztették a szüleiket. Remi Aidennek köszönhetett minden jó dolgot az életében. Ő volt a legkedvesebb, leghatározottabb férfi, akit ismert, és szerencsésnek tartotta magát, hogy a testvérének és menedzserének tudhatta őt.

Az egyik lelkes paparazzi villogó vakujától elfordulva elnézett a mellette ülő fapofa testőr, Merrick mellett, hogy még egy rövid időre kiélvezhesse a város szépségét. Figyelte, ahogy az utca túloldaláról csodálják a felhajtást az emberek, és a mobiltelefonjukkal fotóznak. Néha Remi arról fantáziált, hogy ő is csak egy közülük, nem pedig egy Jillian Braden estélyiben tündöklő, gyémántokba burkolt nő. Imádott színészkedni, és hálás volt a sikeréért, de Amerika kedvencének lenni komoly áldozatokkal járt. Az elmúlt néhány évben Remi kezdte fojtogatónak érezni, hogy folyamatosan vigyáznak rá.

A zaklatója és a testőrei felerősítették benne ezt az érzést, ezért azt tervezte, hogy egy év szabadságot vesz ki, miután végzett a filmmel.

A kocsi előrearaszolt, majd megállt a bejárat előtt.

– Készen áll, hogy kiszálljon az autóból, Ms. Divine? – kérdezte meglehetősen unottan Porter, a szedán elejében ülő testőr.

Remi pulzusa felgyorsult, amikor vakuk kereszttüzébe került az ablaka.

– Igen, köszönöm.

A két testőr egyetlen szó nélkül kilépett az autóból, és gyorsan a helyükre mentek, a Remi ülése melletti ajtó mellé. Ő mélyen beszívta a levegőt, elszámolt magában húszig – ennyi időbe telt a párosnak, hogy az ilyen jellegű eseményeken átkutassa a tömeget –, és közben az édesanyja hangja visszhangzott a fejében. Csak lélegezz, Remi! Minden rendben lesz. Kihúzta magát, felvette a kimért mosolyát, és még maradt tíz másodperce, hogy kinézzen az ablakon. Tekintete megakadt egy széles vállú férfin, aki tekintélyt parancsoló mozdulatokkal tört át a tömegen. Erőteljesen lépkedett, mint egy területét követelő puma. A tömeget puszta magabiztossága és elszántsága segítségével választotta szét.

Porter kinyitotta Remi ajtaját, eltakarva ezzel a jóképű férfira való kilátást, akit kiszúrt a tömegben. A párás, augusztus végi levegő hozzátapadt a bőréhez, miután gyorsan magához vette a retiküljét, és talpra szökkent, megfeledkezve az elegáns belépő fontosságáról. Kinyújtotta a nyakát, hogy jobban szemügyre vehesse a káprázatos teremtményt, aki profi módjára kerülte el a sajtó figyelmét. Elállt a lélegzete. Magas volt, rejtélyes, jóképű, valamint olyan széles vállú és izmos, mint a testőrei. Úgy lépkedett a sorok között, mintha itt minden az övé lenne. Tekintetével úgy pásztázta a tömeget, mint a testőrök.

Csak lélegezz…

– Ki tervezte a mai ruhádat? – Egy vörös hajú riporter mikrofont nyomott Remi orra alá, amitől újra sebességbe kapcsolt az agya.

– Jillian Braden, a Multifarious kollekciójának egy darabja. – Még akkor is, amikor a kameráknak mosolygott, gondolatai Mr. Magas, Rejtélyes és Jóképű körül forogtak. A szíve még soha nem dobogott ilyen erősen egy férfi látványától. Ki kellett derítenie, hogy ki ő.

A bejáratot fürkészte, remélve, hogy utoléri őt, és szólhat hozzá pár szót. De amilyen gyorsan megjelent, olyan gyorsan el is tűnt; mintha Remi vágyálmaiból lépett volna elő. Válla előreesett. Mindig ez van…

A világ a tenyerén hordozta. A legjobb szerepeket ajánlották fel neki, a tervezők könyörögtek, hogy viselje a gyémántjaikat és ruháikat. Bármit megvehetett magának, amit csak akart, de azokat a dolgokat, amelyeket igazán akart, nem lehetett megvásárolni, és mindig elérhetetlenek maradtak a számára.

Porter és Merrick a szálloda bejáratán át elvezette a bálterembe, ahol az esemény már javában zajlott. Merrick a terem bejáratánál őrködött, amíg Porter ragasztóként tapadt Remire. Tekintete végigsiklott a fekete nyakkendők és puccos ruhák tengerén, és a terem másik végében észrevette Aident, aki az üzleti partnerével, Ben Daltonnal beszélgetett. Ben húga, Willow volt Remi első, igaz barátja. Willow révén szoros kapcsolatba került Ben többi lánytestvérével, Bridgette-tel, Piperrel és Taliával, valamint a férfi menyasszonyával, Aurelia Starkkal. Már-már olyanok voltak, mint a nővérei, ők lettek a mentőövei. Mellette álltak jó és rossz időkben egyaránt.

Remi szíve megdobbant a legjobb barátai láttán. Túlcsordult benne a boldogság, ahogyan felemelte a piros, pánt nélküli ruhája szegélyét, és tárt karuk közé rohant. Összekapaszkodtak egy csoportba, ami miatt Remi testőre elkezdett keselyűként körözni körülöttük.

– Remi! Csodásan nézel ki! – áradozott Bridgette. A hasa a szokásosnál több helyet igényelt, ahogy megindult egy újabb ölelésre. Gyönyörűen nézett ki a lábszárközépig érő fekete ruhájában, világos haja elegáns kontyba volt kötve.

– Ahogyan ti is mindannyian! Sajnálom, hogy késtem. Őrült tempóban forgattunk az elmúlt hetekben. – Remi nyár eleje óta nem látta a legjobb barátait, túl hosszú ideje. – Mind nagyon hiányoztatok! Kiakadtam, hogy Talia nem tudott eljönni. – Talia volt a legidősebb a Dalton testvérek közül. Vőlegényével, Derekkel együtt gondozták a férfi apját, Jonah-t, aki Alzheimer-kórban szenvedett.

– A munka, Jonah és aközött, hogy felkészüljenek a felnőtteknek épült napközi otthonuk ünnepélyes megnyitójára, semmi másra nincs idejük – magyarázta Willow. Életvidám, formás szőke nő volt. Remi kedvenc pékségének, az Édes Pitének a tulajdonosa.

– Elhiszem. Biztosan nagyon izgatottak, hogy végre megvalósul a tervük – felelte Remi. – Apropó új üzletek! Aurelia, mi újság az új könyvesboltoddal?

– A könyvesbolt szuper. Nézz be, ha lesz egy kis időd! – Aurelia és Ben a lány könyvesboltja, az Első Fejezet fölött éltek Harmony Pointe-ban, bár volt egy nagy házuk  Sweetwaterben is, a szomszédos városban, ahol Ben többi családtagja élt.

– Be fogok. De ami ennél is fontosabb, hogy van a kedvenc kislányom? Fogadok, hogy hiányzom Bea-nek! – Bea Ben lánya volt, akinek a létezéséről sem tudott, amíg néhány hónappal ezelőtt a küszöbén nem hagyták.

– Persze, hogy hiányzol neki – kiáltott fel Aurelia. – Mindannyiunknak hiányzol! Várj csak, amíg újra találkoztok! Olyan gyorsan nő, és egyszerűen… tökéletes. Ő és Louie ma este Ben szüleinél vannak, biztos vagyok benne, hogy túlságosan el lesz kényeztetve. – Louie Bridgette és Bodhi hatéves fia volt.

– El tudod hinni, hogy rávettük Aureliát, hogy szabaduljon meg a Converse-étől, és kicsípje magát? – ugratta Willow.

– Ezt nézzétek! – Aurelia felemelte csillogó, rózsaszín ruhájának szegélyét, megmutatva testszínű magassarkúját.

– Hú! Dögös! – jegyezte meg Remi.

– Most, hogy Bea egész éjjel alszik, és az Első Fejezet elkészült és megy a biznisz, van energiám rá, hogy alkalmanként megpróbáljak kiöltözni a pasimnak.

– Ez alatt azt érti, így, hogy Bea egész éjjel alszik, a bátyám ki van elégítve, és nem olyan morcos – mondta Piper vigyorogva, majd odahajolt Aureliához, hogy újra átölelje. Piper mindössze körülbelül százötvennyolc centiméter magas volt és nádszálvékony. Ám pimasz személyisége miatt sokkal nagyobb termetűnek tűnt. Az apjával építőipari vállalkozást vezettek, kemény fából faragták.

– Ó! Kérlek! Bennek több jut, mint bármelyik ittlévő srácnak – válaszolta Aurelia.

– Nem mintha versenyezni szeretnék a bátyámmal. Fúj! – szólalt meg Willow, és a terem másik felén álló, jóképű férjére pillantott. Zane Walkerre, a színészből lett forgatókönyvíróra. – De az én férjem is nagyon el van kényeztetve – Aurelia megbökte Remit, és azt mondta: – Zane egész éjjel Willow ruhájának merész kivágását figyelte. Az a férfi be akar hajolni a dekoltázsába, és nyalakodni.

– Ami azt illeti, én is belehajolnék. Willow-nak vannak a legjobb mellei közülünk. – Remi Willow-ra kacsintott.

– Szerintem, az enyémek is nagyon szexik. – Bridgette elpirult, majd megsimogatta a pocakját. – És meg kell hagyni, Bodhi szerint a terhességi hormonoknál nincs jobb vágykeltő. – Halkabban beszélve, így folytatta: – Olyan vagyok manapság, mint egy szexőrült!

– Kinek van szüksége terhességi hormonokra? – Piper dögösen festett abban a szexi, szűk aranyruhában. Szögegyenes, szőke haja méltóságteljes megjelenést kölcsönzött neki, kontrasztban szemének buja csillogásával, ahogy Porter felé kacsingatott. Bármelyik férfit megszerezhette volna magának.

– Mindnyájatoknak több jut, mint nekem, szóval tartsátok magatokat szerencsésnek. – Reminek egy életre elegendő elfojtott vágya volt. Mindössze két férfival folytatott intim viszonyt egész életében, de ez nem azt jelentette, hogy nem vágyott többre a megfelelő férfival. Egy jó emberrel. Valakivel, aki olyannak látja őt, amilyen, és nem csak a hírneve vagy a pénze érdekli.

Piper felhúzta a szemöldökét.

– Két szexi vadállat lesi minden kérésedet. Mégis mi a probléma?

– Áh! Hadd ne kezdjek bele! – Remi csendesen beszélt, hogy ne sértse meg testőre érzéseit. Bár mindig olyan higgadtnak tűnt, hogy Remi abban sem volt biztos, hogy egyáltalán vannak érzései. – Annyira nem az eseteim. Azokat a férfiakat szeretem, akik nem csak morgolódások vagy parancsolgatások útján kommunikálnak.

– Én éppenséggel imádom a parancsolgatásokat – mondta Piper. – És a morgásokat. Ha a hálószobában történnek. Akarod, hogy lecsapjam a kezedről a fincsi „Sötét zsarukat”?

Remi irigyelte Piper önbizalmát. Bármit megadott volna azért, hogy ő is rájöjjön, mi az, amit szeret a hálószobában, hogy a vágyai nyomába eredhessen. Körülnézett a teremben, remélve, hogy megpillanthatja azt a titokzatosan szexi férfit, akit odakint látott, de úgy tűnt, csak képzelte őt, mert sehol sem találta.

– Sok sikert hozzá! – felelte Remi. – Esküszöm, megőrülök, ha Aiden nem állítja le őket hamarosan. Szégyen az egész, komolyan. Ha nem lennének ilyen robotok, talán nem bánnám, ha körülöttem téblábolnának. Magányos az az erőd, amit a bátyám kibérelt.

– Ó, Remi! – Bridgette a homlokát ráncolta. – Sajnálom, hogy ilyen nehéz. Történt valami a zaklatóval, mióta itt vagy?

– Semmi. Ahogy már vagy egy tucatszor elmondtam Aidennek, biztos vagyok benne, hogy már tovább is lépett a következő rögeszméjére. Bárcsak Aiden inkább arra fókuszálna, hogy találjon nekem egy pasit…

A lányok gyakran beszélgettek egymás közt arról, hogy Aiden bizonyára erényövet adna Reminek, ha bekövetkezne, hogy a húga egy férfi iránt epekedik. Az ő szemében mindig a kishúga marad, akit meg kell védenie.

– Mi viszont játszhatunk kerítősdit, amíg itt vagy a városban – ajánlkozott Willow.

– Hé, ha Aiden nem hagyná el holnap a várost, felajánlanám, hogy elvonom a figyelmét – mondta Piper, és a válla fölött Aidenre pillantott. – Lehet, hogy a testvéred túlságosan védelmező, de remek pasi. Csupán el kell lazulnia, és rá kell jönnie, hogy azt a nyakkendőt sokkal szórakoztatóbb dolgokra is használhatja, minthogy jó benyomást keltsen.

– Piper! – szólt rá Bridgette. – Remi bátyjáról van szó.

Piper felemelte a kezét.

– Csak megpróbálok mindent megtenni, hogy segítsek egy barátomnak.

– Térjünk vissza Remi párkeresésére – javasolta Aurelia.

– Köszönöm az ajánlatot, de bármennyire is szeretném, tudjátok, mivel jár, ha forgatok. Nem tudok szórakozni járni. Vagy elözönlenek a rajongóim, vagy a lesifotósok próbálnak meg bolhából elefántot csinálni. És egyébként is: nem mintha lehetne magánéletem Aiden hadseregével a nyomomban.

– Talán csak kevésbé feltűnő őrökre van szükséged – jegyezte meg Aurelia. – Azt hittem, Ben beajánlotta Mason Swiftet Aidennek. Azt a fickót, aki Bea anyját próbálta felkutatni.

– Fogalmam sincs, ki ez a Mason fickó, de minden alkalommal, amikor megkérem Aident, hogy cserélje le ezeket a srácokat, és találjon nekem egyetlen civil ruhás testőrt, aki nem érezteti azt velem, hogy börtönben vagyok, azt feleli, hogy folyamatban van az ügy.

– Mason és Bodhi együtt szolgáltak a különleges erőknél, majd mindketten a Darkbirdnél dolgoztak. Bodhi szerint Masonnek hatodik érzéke volt a bajos ügyek kiszagolásához. – A Darkbird civil társaság volt, amely veszélyes, titkos mentőakciókat hajtott végre a hadsereg számára. – Azt hiszem, Mason már nem végez biztonsági munkát, de az alkalmazottai igen. Itt van valahol. Beszélhetsz vele, ha szeretnél.

– Nem számít. Nincs szükségem biztonságiakra, és nem is akarok testőröket – mondta Remi. – Szerintem még egyetlen testőr is túlzás. Csak térre van szükségem, hogy levegőhöz jussak.

– Mint mondtam, lefoglalhatom a nagydarab melákokat, hogy elmehess szórakozni. Pillanatok alatt megpuhítom, és megmosolyogtatom őket. – Piper Porterre kacsintott, aki ugyanolyan faarccal bámult, mintha mi sem történt volna.

– Azta! – mondta Willow. – Soha nem láttam még olyan férfit, aki figyelmen kívül hagyott volna téged.

– Még fiatal az éjszaka! – felelte Piper gúnyosan.

– Hajrá! – sürgette Remi. – Nekem még van egy kis elintéznivalóm Aidennel. De először meg kell találnom a mosdót.

– Az ajtón túl van, a folyosó végén. – Willow a terem hátsó részében levő ajtóra mutatott. – Akarod, hogy veled menjünk?

– Nem, köszi, minden rendben lesz. Egy testőr elég lesz. Mindjárt visszajövök. – Remi az arcokat kutatta a tömegben, miközben áthaladt a termen, és remélte, hogy megpillantja a titokzatos férfit, akit nem tudott kiverni a fejéből.

Csalódottan, Porterrel a sarkában kiviharzott a szoba hátsó ajtaján. Végigment a folyosón a női mosdó felé, de úgy érezte magát, mint egy pórázon lévő kutya. Igyekezett azért kordában tartani az érzelmeit. Ám csalódása és bosszúsága közepette, ez csupa hiábavaló erőfeszítés volt. Amikor a mosdó fülkéjéhez ért, a többi vendég hallótávolságán kívül, sarkon fordult, és a legmérgesebb tekintetével nézett Porter szemébe.

– Bemegyek a mosdóba! – sziszegte. – Pisilni is szeretnél helyettem?

Porter arckifejezése továbbra is professzionális maradt, miközben azt felelte:

– Nem, de fel kell mérnem a terepet, mielőtt bemennél.

– Hát persze! Menj csak! – felemelte a kezét, miközben a férfi elhaladt mellette.

Remi megfordult, hogy levegőt vegyen, és majdnem a kint látott, jóképű férfi széles mellkasának ütközött. Megdermedt, a szíve hevesen vert. Közelről még lehengerlőbb volt: tökéletesen ápolt borostájával, telt, csókolnivaló ajkaival és acélkék szemével – mindezek együtt térdrogyasztó hatással bírtak: egyszerre voltak félelmetesek, csábítóak és fejedelmiek. Remi nem gondolta volna, hogy ez lehetséges. Egész életében gyönyörű férfiakkal dolgozott, és még soha nem érzett olyan azonnali vonzerőt, mint amilyet most.

Homályosan tudatában volt annak, hogy Porter bekopogott a mögötte lévő női mosdóba, miközben Mr. Lehengerlő összeszűkült szemmel ránézett, és azt mondta:

– Ne aggódj, én sem fogok pisilni helyetted.

A francba. A francba, a francba, a francba! Mindent hallott, amit mondott.

Kinyitotta a száját, hogy elmondhassa neki, csupán ideges volt, és nem kellett volna olyan gorombának lennie, de a szája csontszáraz lett, és nem találta a szavakat. A férfi tekintete belefúródott az övébe. Helytelenítő? Vidám? Nem tudta helyrerakni a férfi reakcióját, amíg önelégült mosolyra nem görbült a szája. Egyetlen drámaóra sem tudta volna felkészíteni a hömpölygő forróságra, ami a férfiból áradt – vagy a zavartságra, amely eluralkodott rajta.

Mélyreható, arrogáns tekintettel tette keresztbe a karját.

Ez az ítélkező pillantás érzékenyen érintette Remit, és rögtön lehűtötte a vágyát. Felemelte az állát, és jeges pillantást vetett az állhatatos pillantású férfira, majd így szólt:

– Te csak ne ítélkezz felettem! Biztos vagyok benne, ha téged is a hét minden órájában felügyelnének, nálad is betelne néha a pohár.

A szíve nagyokat dobbant, miközben átpréselte magát a bálterem ajtaján, és átverekedte magát a tömegen, Aident keresve. Mindeközben fejben a következő menekülési tervet próbálgatta – ami már az országhatáron túlra vezetne, amennyiben a testvére nem hívja vissza az ölebeit, mielőtt még teljesen elveszti az eszét, és az emberek Amerika gonosz boszorkányának nem bélyegzik Amerika kedvence helyett.

Átviharzott a szobán, másodpercről másodpercre egyre dühösebb lett, majd végre észrevette az erkélyen telefonáló bátyját. Kirohant a teraszra, örült, hogy egyedül találja.

Aiden zsebre vágta a telefonját, szemöldökét zavartan húzta fel.

– Hát itt vagy! Hol van Porter és Merrick?

– Ők most nem számítanak. Befejeztem, Aiden. Nem tudom ezt már tovább csinálni. – Fel-alá járkált, kitárta a karját, és csak úgy záporoztak belőle a dühös szavak. – Úgy érzem magam, mint egy ketrecbe zárt patkány, azzal a két emberrel. Csak akkor szólnak hozzám, ha feltétlenül szükséges. Tudok vigyázni magamra. Esküszöm, ha nem állítod le őket, nem te leszel az egyetlen, aki elhagyja holnap az országot.

– Remi, nyugodj meg! – Aiden tizenkét évvel volt idősebb nála, és állandóan nyugodt volt, ami dühítő tudott lenni. Bátyja még akkor sem vesztette el a hidegvérét, amikor Remi teljesen összeomlott a szüleik balesete után. Az emberek azt mondták, hogy David Beckham kiköpött mása, csak épp a sok tetoválás nélkül. Remi azonban tudta, hogy David elbújhatott a bátyja mellett, aki feladta a reményeit és álmait, az élete nagy részével együtt, csak hogy Remi élhesse a sajátját.

– Nyugodjak meg? Könnyű azt mondani! Nem téged követ két férfi mindenhova. Még a mosdóba sem mehetek el anélkül, hogy egyikük ne állna az ajtó előtt. – Újra elkezdett fel-alá járkálni, nem tudta megfékezni hónapok óta tartó csalódottságát. – A média árgus szemei előtt élem az életemet, és soha nem adtam rá okot, hogy azt hidd, nem tudok vigyázni magamra. Képes vagyok megbirkózni a sajtó figyelmével. Fájdalmas, de tudom kezelni. A munkám velejárója. De ez? Ez az állandó megfigyelés? Ez túl sok!

– Remington Aldridge, fejezd be! – felelte Aiden éles hangon.

Ahogy bátyja kimondta a teljes nevét, elcsendesedett, mert ez annak a jele volt, hogy Aiden közel jár ahhoz, hogy elfogyjon a türelme, valamint annak is, hogy hallotta minden szavát. Remi összefonta a karját, és lakatott tett a szájára.

– Ha megengeded, hogy megszólaljak, akkor tudni fogod, hogy mindenről gondoskodtam.

– Te nem…

– Volt rá példa valaha, hogy nem vigyáztam rád? – szakította félbe szigorú hangon.

A szemében fénylő testvéri szeretettől meglágyult a szíve.

– Nem – válaszolta nyugodtabban. – De létezik olyasmi is, hogy túl sokat tenni.

– Nem, amikor az életed forog kockán – felelte határozottan, nem hagyva teret a további vitának. – Elolvastam az összes üzenetedet. Tudom, hogy frusztrált vagy, de ki kellett dolgoznom a részleteket, hogy biztos lehessek benne, valóban vigyáznak rád.

– Nem kell vigyázni rám! Bárki is küldte azokat az üzeneteket, és tört be a Los Angeles-i házamba, hónapok óta nem tett semmit. Senki sem akar elkapni, Aiden. A zaklató továbblépett a következő rögeszméjére. Esténként be vagyok zárva egy erődbe, a forgatáson pedig vannak biztonságiak. Csak bérelj fel egy sofőrt, aki elvisz a forgatási helyszínre, majd vissza, és megleszek. – Remi bár tudott vezetni, nem igazán szeretett.

– Remi, az a dolgom, hogy biztonságban tudjalak. Ha nem utaznék el az országból, magam csinálnám. De nyugodj meg, megértettem, amit mondasz. Tudom, hogy egy testőrt akarsz, nem pedig kettőt.

– Civilben.

– Vettem.

– És nem seggfejet.

– Porter és Merrick nem seggfejek. Profik.

– Jogos. – Lassan kifújta a levegőt, rosszul érezte magát, amiért így beszélt róluk. – Sajnálom. Csak azt akarom, hogy normálisan bánjanak velem. Tudsz nekem olyan embert találni, aki úgy beszél velem, mint egy normális ember? Valaki, aki nem a munkájaként tekint rám?

– Te vagy a munkájuk, Remi, sajnálom. De megtaláltam neked a legjobb biztonsági embert, legalábbis Bodhi szerint. – Átpillantott a lány válla fölött, elégedett mosolyra görbült az ajka. – Remi, ismerkedj meg az új testőröddel, Mason Swifttel.

Ismerősen csengett számára a név, kissé meg is könnyebbült. Reménykedett, hogy Bodhi barátja normális emberként fog viselkedni vele. Kicsit kihúzta magát, és imádkozott, hogy Mason nem hallotta a kirohanását. Elég megaláztatás érte egy este alatt.

Megfordult, és görcsbe rándult a gyomra Mr. Lehengerlő derűs tekintete láttán.

– Örvendek a találkozásnak, Ms. Divine. Mason Swift. Állok szolgálatára.

Minden szexi és idegesítő dolog édes istenére! Az univerzum tényleg azon volt, hogy bemutasson neki.

– Bocsáss meg nekünk egy pillanatra! – mondta Remi olyan higgadtsággal, amiről Mason teljes meggyőződéssel hitte, hogy tanult önuralom. Megragadta Aiden karját, és hátrahúzta. Hátuk Mason felé fordult, bár ez nem akadályozta meg a férfit abban, hogy hallja a lány pánikba esett suttogását. – Most viccelsz? Ő?

– Egy testőrt akartál, és ő a legjobb. Mason annak a cégnek a tulajdonosa, amelynél Porter és Merrick dolgozik. Holnap elrepülök, Remi, az egyik legfontosabb üzleti megbeszélésre, amellyel Bennek és nekem valaha is dolgom volt. Tudnom kell, hogy biztonságban vagy, hogy tiszta fejjel gondolkodhassak, és az üzletre koncentrálhassak. Vagy Masont választod, vagy megmondom Porternek és Merricknek, hogy ne költözzenek ki a házadból, amit jelen állás szerint megtesznek, mielőtt te és Mason itt hagynátok ezt az eseményt.

Remi Masonre pillantott a válla fölött, mézbarna haja eltakarta egyik mogyorószín szemét. Élőben még lenyűgözőbb volt, mint a moziképernyőn. Mason látta, ahogy belépett az épületbe, és egy hattyú kecsességével, a filmsztárok lazaságával mozgott. De abban a pillanatban, ahogy meglátta a barátnőit, a begyakorolt manír szertefoszlott. Rögtön azután pedig ráförmedt Porter Lawtonra. Porter és Merrick Mason két legjobb embere volt. Harcoltak vele a különleges erőknél, és Porter követte őt a Darkbirdhöz. Porter nem csupán az első ember volt, akit Mason felvett, amikor megalapította a cégét, hanem ő volt az az ember is, akit Mason hívott, ha bajba került. Ő és Merrick jó, felelősségteljes és becsületes emberek voltak. Az egyetlen ok, amiért zárkózottak maradtak Remivel szemben, az volt, hogy betartották Aiden irányelveit, miszerint nem keveredhetnek személyes kapcsolatba a húgával. Nem akarta, hogy elterelődjön a figyelmük a munkájukról.

Remi összehúzott szemmel, kihívóan felemelte az állát, és elfordult, hogy újra vitába szállhasson a testvérével.

Dögös kis teremtés volt, tökéletes fenékkel, és olyan kibaszottul csinos, ha nem lett volna akkora díva, Masonnek talán oda kellett volna figyelnie rá, hogy fegyelmezze magát. De nem kezdett ki ügyfelekkel, és határozottan nem kezdett ki dívákkal. A pokolba is! Egyáltalán nem kezdett ki sok nővel.

– Rendben – förmedt rá Aidenre, majd Mason felé fordult olyan mosollyal, amely képes volt megolvasztani egy átlagos férfi szívét.

Mason minden volt, csak átlagos nem.

Általában nem vállalt biztonsági munkákat, de Remi négy testőrt fogyasztott el négy hónap alatt. Közbelépett, és átvette az irányítást, mintegy szívességet téve bajtársának, Bodhi Bookernek. Természetesen kutakodott. Tudta, hogy Remi Divine – más néven Remington Aldridge – tizenkét éves korában elveszítette a szüleit, a bátyja nevelte fel, tizenéves kora óta színészkedett, és húszévesen elnyerte az első Oscar-díját. Most már azt is tudta, hogy jóval talpraesettebb volt, mint amennyire visszafogott, jó kislány hírnevéből sejteni lehetett.

– Örülök, hogy végre rendes körülmények között is találkozunk – mondta Remi olyan méltóságteljesen, amely sokkal jobban passzolt az A-kategóriás színésznőhöz, mint a korábbi, mosdónál hisztizős jelenethez. – Feltételezem, hogy Aiden mindent átbeszélt veled. Említette, hogy teret kell hagynod nekem?

– Remi – figyelmeztette Aiden megrovó pillantással.

Aiden lenyűgöző, jól képzett befektető volt. Sok milliomos bérelt volna fel dajkát, vagy szállította volna védencét bentlakásos iskolába, de amennyire Masonnek tudomása volt róla, Aiden egész életét a húga nevelésének és gondozásának szentelte. Arról is gondoskodott, hogy biztonságiakat vegyen fel neki. Nem elég, hogy leellenőrzött minden ajánlást, amelyet Masontól kapott, de Mason hallotta a kollégáitól, hogy Aiden még ennél is szélesebb körű vizsgálatot folytatott. Mason nagyra értékelte Aident, amiért Remi biztonságát kellő komolysággal kezelte, éppen úgy, ahogyan Mason tervezte. Elkérte a ma esti esemény vendéglistáját. Munkatársai minden egyes jelen lévő személyről jelentést készítettek. Mason ellenőrizte azoknak a nőknek és férfiaknak a hátterét is, akikkel Remi az elmúlt két évben időt töltött. Minden erejével azon volt, hogy megtudja, ki üldözi őt – és senkit sem húzott le a listáról, amíg nem volt biztos abban, hogy nem jelent veszélyt.

– Ne aggódj, Aiden! Nincs olyan, amit ne tudnék kezelni. – Mason tekintete találkozott Remi dühös szemével, és így folytatta: – Ami a teret illeti, elegendőt hagyok neked, amíg el tudom végezni a munkámat. – Nem akarta, hogy elterelje a figyelmét a gyönyörű méregzsák, vagy megengedni neki, hogy kihasson a munkájára. Ha az ösztöne azt súgta neki, hogy valami nincs rendben, akkor Reminek alkalmazkodnia kell ehhez.

Remi felhúzta gondosan ápolt szemöldökét, és jeges mosolyt villantott.

– Nos, akkor úgy tűnik, csatlakozhatok a többiekhez a bálteremben. Lassan kezdődik a vacsora. Feltételezem, találkozunk az esemény után.

– Előtte fogunk találkozni… – Majdnem hozzátette, hogy: hercegnő… Fogalma sem volt róla, miért volt a nyelvén ez a szó, de jobbnak látta benntartani. – Szeretnéd, ha fognám a retikülödet, amíg élvezed az eseményt?

A lány felvonta a szemöldökét, de azért átadta neki a retikült. A férfi bedugta azt a kabátja belső zsebébe.

– Nagyszerű! – mondta, majd sarkon fordult, hogy távozzon.

Mason az ajtóhoz vezette, és kinyitotta neki. Óvatosan pislogott a férfira, majd így szólt:

– Köszönöm.

Közelebb hajolt, hogy csak a lány hallja:

– Szeretnéd, ha elkísérnélek a női mosdóba?

– Tessék?

– Korábban sürgősnek tűnt, és végül nem mentél el.

Remi arca elsápadt.

– Jól vagyok. – Beviharzott a bálterembe.

– Lemaradtam valamiről, amiről tudnom kellene? – kérdezte Aiden, miközben követték Remit befelé.

– Egy pillanatra összefutottunk, amikor éppen az egyik emberemnek tartott fejmosást. – Mason szemrevételezte a termet, Remit figyelte, ahogy megtalálta barátait, és nagy hévvel, folyamatosan gesztikulálva beszélni kezdett. Barátai Mason felé néztek, mire ő felemelte az állát, büszkén fogadva el a hercegnő megvetését.

– Általában nem ilyen ellenséges. Az utóbbi időben keményen ellenállt, úgy, ahogyan előtte még soha – magyarázta Aiden.

Amikor Remi és barátai helyet foglaltak egy asztalnál, Mason így szólt:

– A fenyegetések és a testőrök képesek a legrosszabbat kihozni az emberekből. Senki sem szereti elveszíteni az irányítást az élete felett. Ne aggódj, Aiden! Gondját viselem, és folyamatosan tájékoztatni foglak, miközben lenyomozom azt a kretént. – Már beszélt azzal az L. A.-i nyomozóval, aki Remi ügyét vitte. Bár a Los Angeles-i rendőrség gyorsan reagált a betörésre, még mindig nem jutottak semmire a tettes elfogásával kapcsolatban.

– Ezt nagyra értékelem. Mint tudod, gyakran rázza le a testőreit. Úgyhogy rajta kell tartanod a szemedet.

Nem volt nehéz Remin tartania a szemét. De hallgatni a szexi szájából áramló pimaszságokat? Ez már más kérdés volt…

2. FEJEZET

AHOGY ZAJLOTT AZ ESEMÉNY, Mason egyre több dolgot tudott meg a csinos kis hercegnőről. A vacsorán méltóságteljesen viselkedett, mindig jókor nevetett, szeretetteljesen, profin és egyetértően mosolygott. Bár Mason észrevette, hogy miközben tologatta az ételt a tányérján, csupán néhány falat salátát evett. Amikor végre a női mosdó felé indult, ott termett mellette, és csevegni kezdett. Úgy beszélt vele, hogy nem hordta fenn túlságosan az orrát. Remi színésznő volt, ez tiszta sor. De még kiváló színészi képességei sem tudták elfedni az éjszaka legnagyobb leleplezését egy kicsivel később. Aiden több hétig a tengerentúlon fog tartózkodni. Remi és ő sokáig beszélgettek kettesben, és Remi arckifejezése egész beszélgetésük alatt kamerakész volt. Csak amikor Aiden magához ölelte, Mason akkor látta meg testvéri szeretetét, mondhatni imádatát az őt felnevelő bátyja iránt. A Remi álcáján keletkezett törés csupán néhány másodpercig tartott, még mielőtt Aiden hátralépett, megcsókolta a lány arcát, és elindult az ajtó felé. Remi ezt követően kihúzta magát, elegánsan és csodásan festett, de a szemében megjelenő félelmet nem tudta elrejteni, ahogy a bátyja kilépett az ajtón. Végül az érzelem olyan gyorsan eltűnt, mint ahogyan jött.

Remi visszatért a barátaihoz, és áradt belőle a boldogság, hogy megszabadult Aiden éber tekintetétől, mintha az előbbi félelem nem is létezett volna.

De most – több mint egy órával később – Mason még mindig azon gondolkodott, amit a lány szemében látott Aiden távozásakor.

Remi barátai egymás után hagyták el az asztalt, hogy táncolhassanak a párjaikkal. Remi sóvárogva nézte őket, olyan pillantással, amelytől megfeszült Mason mellkasa, és feléledt benne a vágy, hogy megszabadítsa ettől. Magánnyomozóként és fejvadászként Mason mindenféle emberrel foglalkozott, a gazdagoktól és híresektől kezdve a társadalom alsó peremén elhelyezkedőkig. A legjobb nők hajtottak rá, de szigorú erkölcsi kódex szerint élt, és soha nem lépte át a szakmai határokat, ezért temette jó mélyre a meglehetősen bensőséges érzéseit.

Mason épp egy befolyásos és arrogáns befektetőt figyelt, aki Remit nézte, miközben egy szőke nővel is beszélgetett. A férfi otthagyta a szőkét, és Remi felé közeledett. Mason kilépett az árnyékból, néhány méterre attól a helytől, ahol Remi ült. Ő és az arrogáns pöcs váltottak pár szót, mielőtt a srác kezet nyújtott. Remi elfogadta, megengedve neki, hogy a táncparkettre vezesse.

Felállt a szőr Mason tarkóján. Azt hitte, hogy a szemtelen, testőrlehurrogó lány kiszagolja a kamut. Lehetett volna annyi esze Masonnek, hogy nem hagyatkozik a feltételezéseire, így inkább a fejébe vette, hogy felvilágosítja a témában. Közelebb lépett a táncparketthez, és úgy helyezkedett el, hogy tisztán láthassa Remit. A lány mosolygott, de Mason már jól tudta, hogy ez álmosoly, nem az igazi, amit a barátai és a hozzá közel állók váltottak ki belőle. A férfi mondott valamit, mire Remi nevetett, ám Mason nem azt a gondtalan nevetést hallotta, amit akkor szokott, amikor a lány a barátai társaságában van.

Haver, nem jössz be neki!

A srác közelebb hajolt, és a fülébe suttogott. Remi mosolya elhalványult, Mason izmai megfeszültek, érzékei felfokozódtak. Remi megrázta a fejét, de a srác egyre szorosabban fogta, keze közelebb csúszott a fenekéhez. Remi rémülten nézett körbe a teremben, de Mason már mozgásban volt, és úgy választotta szét a táncoló tömeget, mintha az a Vörös-tenger lett volna. Nem akarta zavarba hozni Remit, de tapasztalatai szerint csak egyetlen módon lehetett az ilyen arrogáns pöcsfejekkel bánni, akik azt gondolták, hogy mivel van pénzük, a nők máris a lábaik előtt hevernek.

Hideg tekintettel méregette a férfit, majd azt mondta:

– Hacsak nem akarja elveszíteni a kezét, azt javaslom, távolítsa el Ms. Divine testéről!

Remi szeme elkerekedett.

A pöcsfej kötekedett kicsit, ideges hang csúszott ki vékony ajkán. Mason közelebb lépett, összeszorított fogakkal mondta:

– Most.

Az hátrált egy lépést, Mason pedig befurakodott a férfi és Remi közé, nem hagyva esélyt a kételynek, hogy meddig hajlandó elmenni, hogy megvédje őt.

– Seggfej! – motyogta a srác, majd elsétált.

Mason a karjaiba vette Remit, mire a lány átkarolt a nyakát, amin Mason egy cseppet sem lepődött meg. Begyakoroltan táncoltak tovább, kamerakészen.

– Mit művelsz? – sziszegte, de valahogy sikerült mosolyt csalnia az arcára, miközben szikrákat hányt a tekintete. Szexi kis kígyó, éppen elég csintalan és tüzes ahhoz, hogy bajba kerüljön.

– Nem tetszett, ahogyan taperolt.

– Tudok vigyázni magamra, köszönöm szépen!

A férfi megcsikorgatta a hátsó fogait, hogy ki ne bukjon belőle a válasz: „talán tudsz.” De nem kockáztatta meg, hogy helyette az a pöcsfej markolássza a lányt.

– Akkor azt hiszem, félreértelmeztem a tekintetedet, ami kiutat keresve ide-oda cikázott a teremben.

Becsukta a száját, mint ahogyan korábban tette. Némán háborogva fejezték be a táncot. Mason próbált nem azon gondolkodni, Remi vajon mennyire érzi jól magát a karjaiban, vagy hogy a melle éppen a mellkasához simul. De főleg azt próbálta kideríteni, miért érezte, hogy sokkal tökéletesebb érzés őt biztonságban tudni a karjai között, mint bármelyik más nőt, akivel valaha dolga volt.

– Nem kellett volna közbeavatkoznod – jegyezte meg Remi egy kicsivel kevésbé dühösen.

– Vettem. Egy jelre van szükségünk.

Remi forgatni kezdte a szemét, de már láthatóan nem volt dühös.

– Egy biztonsági szóra gondol, Christian Grey?

– Felvágták a nyelved, igaz, hercegnő? – Ó, a francba! Nem akarta, hogy a hercegnő kicsússzon a száján.

Remi összeszorította a száját, és összeszűkült a szeme.

– Nem vagyok hercegnő.

Mason nem vette a fáradságot, hogy vitába szálljon, a fontosabb kérdésre koncentrált.

– Mostantól kezdve, ha valaki társaságában kényelmetlenül érzed magad, kapard meg a nyakadat a füled alatt. Így.

Felemelte a kezét, és ujjaival gyengéden végigsimította Remi nyakát, akinek a szeme elsötétült, és egyben ártatlanul elkerekedett. Basszus. Ez volt a legszexisebb dolog, amit valaha látott.

– Így? – kérdezte édesen, miközben fejét könnyedén oldalra billentve ő is végighúzta az ujját a nyakán.

Mason tekintetét a lányéba fúrta, de a következő másodpercben már az alsó ajkát nézte. Felülbírálta korábbi gondolatát. Ez volt a legszexisebb dolog, amit valaha látott.

Remi ráharapott az alsó ajkára, majd azt kérdezte:

– Rendben volt?

– Tökéletes.

– És akkor majd megmentesz? – kérdezte halkan, és ártatlanul pislogott hozzá. – Bármi történjék is?

A Remi szemében lévő vágy egy földrengés erejével rázta meg Masont. Veszélyes játékot űzött, és olyan természetességgel csinálta, mintha épp cukrot vásárolt volna a boltban.

Meg kellett keményítenie magát ezzel az átalakulással szemben, mely során Remi vádaskodásából csábítás lett és távolságot kellett ékelni kettejük közé.

– Bármi történjék is. Ez a munkám – felelte.

Remi szeme halálosan összeszűkült, lemosva az ártatlanság leplét.

– Nincs szükségem rá, hogy megmentsenek, Mr. Swift. – Remi kitépte magát a karjaiból, majd idegesen kisimította ruháján a nem létező ráncokat. – Holnap korán kell kiérnem a forgatásra, megbeszélésem lesz. Szeretnék elbúcsúzni a barátaimtól, és távozni.

Büszkén sétált el a táncparkettről. Az imént úgy tűnt, hogy a hercegnő egy pillanatra leszállt a magas lóról. Jó volt tudni, hogy azonnal képes volt visszamászni rá.

Remi keresztülfutott a tömegen Willow és a többi barátja felé, és azon tűnődött, mi a fene történt az előbb. Könnyedén végiglépkedett a vörös szőnyegen anélkül, hogy megbotlott volna. El tudta bűvölni a nagymenő sajtósokat, és hibátlanul eljátszott bármilyen szerepet. De akkor miért vert úgy a szíve új testőre egyetlen érintésétől? Közelről még nagyobb, szélesebb és szikárabb volt; körülbelül százkilencvenöt centi magas. És azok a szemek! Atyaisten! Megvadult tőle a szíve. De nem ez volt a legrosszabb. Amikor a férfi megérintette őt, ellágyult a kemény tekintete, és arra késztette bizonyos részeit – azokat a részeket, amelyek évek óta nem reagáltak semmilyen férfira –, hogy felébredjenek.

Remélte, hogy a barátnői nem látták a megingását.

– Hé, pimasz lány! – szólította meg Piper. – Mi a fene volt ez?

– Ez… – Nem akarta beismerni, hogy életében először látták, hogy elveszíti a fejét egy férfi miatt.

Mielőtt választ tudott volna adni a kérdésre, Piper így szólt:

– Pokolian lenyűgöző volt! Mason jól elküldte azt a tuskót. Szeretem az olyan férfiakat, akik tudják, hogyan kell a kezükbe venni az irányítást.

Úgy tűnik, én is.

Remit feldühítette, amikor Mason közbelépett, mintha ő nem tudna vigyázni magára. De még dühösebb volt, amikor lefagyott az érintésétől. Megszokta, hogy a testőrök úgy bánnak vele, mintha gyémánt lenne, és elzárva tartják. De Mason nem habozott, hogy a karjaiba kapja, és táncoljon vele, mindezt feltűnés nélkül. És amiről Remi próbálta meggyőzni magát, hogy nem is történt meg, valójában megtörtént – a férfi meglátott valamit a tekintetében, és reagált rá. Ugyanúgy, ahogyan észrevette azt is, amikor nem ment el a női mosdóba. Olyan nagyon kellett pisilnie vacsora előtt, alig bírta ki, hogy ne kérje meg Masont, hogy kísérje ki, de túl büszke volt hozzá. Tíz percet várt, mielőtt végre elindult volna abba az irányba. Mason pedig ott termett mellette, és megkérdezte tőle, jól érzi-e magát a barátaival, ahelyett, hogy az elnyomás megtestesüléseként baktatott volna mellette.

– Aiden végre hallgatott rád – jegyezte meg Bridgette. – Mason vigyázni fog rád.

– Én meg rá vigyáznék – pusmogta Piper az orra alatt, elnyerve ezzel Bridgette megrovó pillantását.

Remit marcangolni kezdte a féltékenység, ami teljesen nevetséges. Biztosan kimerült volt, mert még soha életében nem volt féltékeny.

Mondjuk, ez mégsem teljesen igaz.

Amikor először találkozott Willow-val és nővéreivel, kissé féltékeny volt elbűvölő, kisvárosi életmódjukra. Ott voltak egymásnak, voltak szüleik, akik imádták őket, és még éltek. De ez a féltékenység rövid életű volt csupán. Amint megismerte őket, és idővel a többi barátjukat és családtagjukat, úgy megszerette őket, mintha a saját családja lettek volna, és ők többszörösen viszonozták ezt a szeretetet. Gyorsan megtanulta, hogy senkinek nem olyan az élete, mint amilyennek látszik, és csupán első pillantásra tűnt elbűvölőnek. Bridgette nem sokkal Louie születése után veszítette el az első férjét, Bodhi apját pedig megölték szolgálatban, amikor Bodhi még kisfiú volt. Zane családja elutasító, Aurelia édesanyja pedig szülés közben meghalt. Aureliát nagymamája, Flossie McBride nevelte fel, aki kedves, nagylelkű nő volt, és úgy tekintett Remire, mintha a pótunokája lett volna. Remi tudta, hogy szerencséje van Aidennel, és azzal is, hogy oly könnyedén befogadta őt a sok melegszívű és csodálatos barátja az életébe.

Azonban még sosem volt féltékeny egyetlen férfira sem – egészen mostanáig, amikor is a zöld szemű szörny hirtelen fejbe vágta.

– Jobban kedveled Masont, mint az előtte szolgáló két testőrt? – kérdezte Willow.

– Ő beszélget velem. Ez pluszpontot jelent – felelte Remi könnyedebb hangon, mint ahogyan érzett. Nem csupán beszélt vele – azokat a dolgokat is meghallotta, amiket nem mondott ki. Ám ez zavaros érzéseket ébresztett benne, ezért megpróbálta lerázni magáról őket. – Emellett egy testőrt könnyebb lerázni, mint kettőt.

Barátnői aggódó pillantást váltottak.

– Mi az…? – kérdezte Remi.

– Sok minden eszembe jut, amit szívesen csinálnék Masonnel, de a lerázása határozottan nincs köztük – mondta Piper a szemébe nézve.

Remi vetett egy pillantást Masonre, aki az ajtó mellett állt, és sólyomként figyelte őt. Feszültség korbácsolta az idegeit, magára és rá is haragudott.

– Ez azért van, mert nem a te nyomodban van folyton. Én is azt gondoltam, hogy iszonyatosan dögös, amikor először megláttam, ám ez még azelőtt volt, hogy rájöttem, Aiden a gondjaira bízott, mint egy gyereket.

– Vagy mint egy nőt, akinek veszélyben az élete – felelte Willow komolyan, emlékeztetve Remit a valódi okra, amiért Aiden felvette a szóban forgó férfit.

Aurelia összevonta a szemöldökét.

– Nem olyan régen történt, hogy valaki betört a házadba, és aggódunk érted.

– Tudom, hogy aggódtok. – Remi próbált nem túl elkeseredettnek tűnni. – Értem, hogy mindenki aggódik. És nem vetem el annak a lehetőségét sem, hogy egy idióta még mindig leskelődik utánam. De az több ezer kilométerre történt. Csak annyit mondok, hogy szerintem itt nincs túl sok okom az aggodalomra. Nem láttam semmilyen fura alakot a forgatás körül, és a „Sötét zsaruk” sem tűntek úgy, hogy aggódnának egy konkrét személy miatt. – Úgy tapadtak rá, mint a legyek, de soha nem vezettek el senkit, mert az illető veszélyt jelentett számára, vagy léptek fel úgy, mint ahogyan Mason tette az imént. De most nem akart Mason testőri képességein gondolkodni, mert akkor vissza kellett volna emlékeznie arra, ahogy tánc közben felforrósodott a teste. – Holnap korán ott kell lennem a forgatáson, és Masonnek még mindig van felkészülnivalója, úgyhogy én leléptem.

– Még mindig áll a csajos péntek este? – kérdezte Willow, és szorosan átölelte Remit.

– Igen. Hat órakor az erődnél? – viccelődött Remi. Káprázatos volt a háromemeletes, hat hálószobás, kőből és téglából készült nagykapus birtok, ahol tartózkodott.

Még akkor is, ha börtönnek érezte, és túlságosan alaposan kidolgozott volt az ő ízlésének. Tudta, hogy Aident a legjobb szándék vezérelte, és csupán neki akart kedvezni azzal, hogy volt a birtokon edzőterem, medence és pezsgőfürdő, amely előnyeit szinte minden este kiélvezte egy hosszú, dolgos nap után.

Miután eleget ölelkeztek, hogy Remi feltöltődjön, a termetes testőre felé vette az irányt, aki figyelte őt, miközben áthaladt a parketten.

Mason kihúzta magát, inkább filmsztárnak, mint testőrnek nézett ki a szmokingjában. A lány felé lépett, és a derekára tette a kezét.

– Bocsáss meg, hogy hozzád érek, de a táncpartnered megint kipécézett magának.

Rájött, hogy a férfi nem csupán őt figyelte, hanem minden körülötte levő tényezőt is. Remi hátrapillantott a válla fölött, és kirázta a hideg a férfi éhes tekintetétől, akivel az imént együtt táncolt.

Mason határozottabban nyomta kezét a hátára.

– Semmi baj! Vigyázok rád. Segítek megtanulni, hogyan lehet kiszúrni az ilyen típusú embereket. Hosszú az út hazáig. Szeretnéd használni a mosdót, mielőtt elmegyünk?

Segítesz kiszúrni őket? Ez biztosan nem szerepelt a munkaköri leírásában, de szívesen meghallgatta volna a tanácsait.

– Nem, köszönöm. És te?

– Én sem, de köszönöm a figyelmességedet.

– Mi vagy te, teve? – ugratta a férfit, miközben az végigvezette az előcsarnokon, mindent látó szemével a környezetüket fürkészve.

– A katéter csodákra képes.

– Na ne! – Remi kiolvasta a tekintetéből, hogy csak ugratja, így azt felelte: – Ó, csak vicceltél!

– Valóban? – Felhúzta a szemöldökét, és az ajtó felé nyúlt. Követte Remit a vibráló éjszakai levegőbe.

Amíg Mason odaadta az inasnak a jegyét, Remi a lépcső túlsó végéhez sétált, ahol a város fényeire pillantott. A gondolat, amelyet olyan ügyesen próbált figyelmen kívül hagyni, újra beszivárgott az elméjébe: Aiden másnap indul.

Bármennyire is túlságosan védelmező báty volt, Remi mindig kissé szorongott, amikor elutazott. Nem mintha rajta kellett volna tartania a szemét, de már tűkön ült, hogy egy kicsit fellélegezzen, miután a bátyja leszállt, és bejelentkezett, épen és egészségesen.

A város gyönyörű fényeire összpontosított, és keményen dolgozott azon, hogy elhessegesse az aggodalmait. Szerette a várost, az éjszakai látnivalók és hangok pedig általában megnyugtatták, bár olyan gyakran dolgozott, hogy csak részleteiben élvezhette őket. New York sokkal vonzóbb volt számára, mint L. A. Amikor még éltek a szülei, minden évben elvitték a városba. Éjszakára viszont sosem maradtak. A vidéki családi házban szálltak meg a városon kívül, mert a szüleik szerették megőrizni a maguk privát szféráját. Csupán kellemes emlékei maradtak meg ezekből az utazásokból, azokról a napokról, amikor Aiden még nem mondott le saját életének nagy részéről, és nem mint szülő volt jelen az életében. Annak ellenére, hogy Aiden sokkal idősebb volt nála, Remi szép emlékeket őrzött egy kevésbé komoly testvérről, aki több időt töltött ugratással és viccelődéssel, mint aggódással.

Az igazság az volt, hogy nemcsak a szüleit veszítette el az autóbalesetben, hanem a bátyját is, és helyette egy olyan férfit kapott, aki valahol az apa és testvér szerep között helyezkedett el. Gyakran gondolkodott azon, vajon Aiden ugyanúgy hiányolja-e régi szerepét. Tisztában volt vele, hogy bátyja nem teherként tekintett rá, úgy, ahogyan Remi látta önmagát, de nem tudott felhagyni az aggódással, hogy egy nap majd a férfi mégis tehernek látja majd őt. Azt akarta, hogy boldog legyen, és ahogy öregedett, jobban megértette, mi mindent adott fel érte Aiden. Rájött, hogy gondoskodása akadályozta a férfit abban, hogy rátaláljon a saját boldogságára. Ez nagy súlyként nehezedett a vállára. Talán még arra is hatással volt, hogy miért küzdött olyan keményen a szabadságáért.

Megérezte Mason jelenlétét, mielőtt a férfi egy szót is szólt volna. Már éppen felvértezte magát egy éles parancsra, hogy beszálljon a kocsiba, vagy egy megrovásra, amiért túl messzire sétált.

– Szeretnél sétálni, vagy valami mást csinálni, mielőtt elhagyjuk a várost? – kérdezte.

Remi nem hitt a fülének.

– Hogy micsoda?

– Úgy néztél az utcára, mintha valahova el szeretnél menni.

Meglepődött a férfin, és így felelt:

– Csak imádom a város fényeit, és nem sokszor van szerencsém látni őket.

– Sietnünk kell haza? Ismerek néhány helyet, ahonnan nagyszerű a kilátás.

Remi képtelen volt elfojtani a mosolyát.

– Nem bánnád? Az előző testőreim úgy tereltek kifelé az autókból, és befelé az épületekbe, mintha a külvilág ártana nekem.

– Így nem lehet élni. Kezdem megérteni, miért fogyasztottál el négy testőrt négy hónap alatt. Ha meg akarod nézni a fényeket, nézzük meg őket!

Végre valaki megértette a normalitásért való könyörgését, vagy legalábbis azt állította.

– Nem aggódsz a zaklató miatt?

– Csak akkor aggódnék, ha nem gondolnám, hogy meg tudlak védeni. De elhiheted nekem, ez a probléma nem áll fenn.

Az izgalom rügye kezdett kihajtani bensőjében. Annyira bezárultak a falak az élete körül. A munkáján és olykor a barátnőivel való találkozáson kívül, nem nagyon volt mit várnia.

– Örülnék neki. Köszönöm szépen!

– Nem félsz a magasságtól, ugye? – kérdezte Mason.

– Nem! Miért?

– Csak biztosra akartam menni. Nem lesz egyszerű parkolót találni, de megoldjuk.

– Igazából, én inkább gyalogolnék.

Mason ránézett Remi magassarkúira.

– Képes vagy jó néhány háztömbnyit sétálni azok után, hogy egész éjjel talpon voltál?

Remi nagyra értékelte testőre váratlan előzékenységét, de nem akarta, hogy alábecsüljék a képességeit, még akkor sem, ha kissé fájt a lába, ezért így felelt:

– Napokig képes vagyok magassarkúban járni. Kérlek, ne becsülj alá engem! Ugyanolyan kemény vagyok, mint te.

A férfi megadóan felemelte a kezét, őszinte mosolya finomított a vonásain, és fiatalabbnak látszott tőle, mint egy harmincas évei közepén járó férfi, ahogy Remi saccolta a korát.

– Elnézést – válaszolta. – Ismerek két nagyszerű helyet, hihetetlen kilátással.

– A lehető legjobb kilátást szeretném látni.

– Lehet róla szó, viszont – bár tökéletesen magabiztos és komfortos vagyok azzal kapcsolatban, hogy odavigyelek, előfordulhat, hogy kísérteties lesz számodra a környék.

Remi keresztbe tett kézzel válaszolt:

– Semmi sem kísérteties számomra, csak a csökönyös testőrök, akik nem hiszik el, hogy képes vagyok vigyázni magamra.

– Biztos vagy benne?

– Biztosnak tűnök? – felelte magabiztosan. – Ha valóban bízol a képességeidben, akkor bárhová el kellene tudnod kísérni, és ettől száz százalékig biztonságban kellene éreznem magam. Úgy bánj velem, mint bármelyik másik átlagos emberrel tennéd!

Az állkapcsa izmai megfeszültek.

– Rendben van, Rettenthetetlen. A legjobb kilátást nézzük meg. Hadd intézzem el az autót! – Beszélt az inassal, és egy perccel később már Remi mellett állt. Kezét megnyugtatóan és védelmezően nyomta a derekához, majd végigvezette a járdán.

Az autók hangjai és a járda mentén rohanó emberek zöreje törte meg a csendet. Eközben Mason úgy közlekedett a városban, mint aki minden utcát fejből ismer. Remit a derekánál fogva terelgette, vagy a fejével bólintott abba az irányba, ahová tartottak. Amikor a nő átkarolta saját magát, hogy védekezzen a hűvös levegő ellen, a férfi levette a szmokingkabátját, és segített Reminek felvenni, majd feltekerte a kabátja ujját a lány csuklójáig.

Mason egy szót sem szólt, mióta elhagyták a szállodát. Egy idő után az utcák sötétebbé és kevésbé zsúfolttá váltak. Reminek támadt egy zavarba ejtő gondolata: talán Mason a zaklató, és így egyenesen belesétált a csapdájába. A pulzusa felgyorsult, és rémületes látomások csaptak le rá, melyekben megkínozták. Aztán Masonre pillantott, és észrevette, hogy vigyázó szeme folyamatosan pásztázza a környezetüket, és rájött, hogy a férfi teljesen arra összpontosít, hogy ő biztonságban legyen. Biztosan Aiden aggódása ragadt át rá.

– Itt vagyunk. – Mason megállt egy régi bérház mellett. Bizonyára észrevette, milyen nehezen veszi Remi a levegőt, mert az arcát tanulmányozva aggodalom ébredt a szemében. – Jól vagy? Szükséged van egy kis időre, hogy kifújd magad?

Mielőtt válaszolhatott volna, egy markáns hang szólalt meg az árnyékból.

– Mason? Te vagy az?

– Igen – felelte Mason anélkül, hogy levette volna a szemét Remiről. Közelebb lépett hozzá, és a lány szíve most egészen más okból vert szaporábban. Férfias illata áthatolt a félelmén. Nagy kezeit könnyedén a felkarjára tette, majd mélyen a szemébe nézett. – Biztonságban vagy velem, Remi, de ha kényelmetlenül érzed magad, visszamehetünk.

– Én… öm… – Mason válla fölött észrevette, hogy egy bozontos, ősz hajú, durva szakállú férfi sétál a lakóházból érkező fényben. Zilált volt: két inget viselt és bő nadrágot, mindkettő túlméretezettnek hatott vékony testalkatához képest. Arcát ráncok borították, vizenyős szemét puffadt, sötét árkok szegélyezték, melyek nehéz életről tanúskodtak. Remi hátrált egy lépést, gyűlölte a fejében ébredő, ítélkező gondolatokat, de nem tudta kitörölni őket.

Mason biztosan szuperszonikus érzékszervekkel rendelkezett, mert nem fordult meg, és semmi jelét nem adta annak, hogy észlelte volna a férfi közeledését, azon kívül, hogy azt mondta:

– Chuck, adj nekünk egy percet, kérlek!

A férfi némán visszavonult az árnyékba.

– Chuck ártalmatlan – mondta Mason. – Itt él, és kint üldögél, mert megjárta a háborút. Nem szereti a zárt tereket. Nem akartalak megijeszteni azzal, hogy idehoztalak, Remi.

Azt akarta mondani, hogy nem fél, de ez hazugság lett volna. Egyáltalán nem volt elemében, és valóban félt. Annak ellenére, hogy elhitte, Mason soha nem hagyná, hogy bármi is történjen vele. A gondolat meglepte. Korábban soha nem érezte magát biztonságban senkivel Aidenen kívül. De most, amikor Mason úgy nézett rá, mint aki karjaiba kapná, és visszavinné az autóhoz, ha arra lenne szüksége, valóban elhitte, hogy biztonságban van.

– A kilátás, amit szerettem volna megmutatni, odafent van – mondta. – De meg vagy ijedve. Hívok egy autót, hogy visszavigyen a szállodába. Valószínűleg ez nem volt a legjobb…

Nevetséges volt, ezzel aztán biztosan nem azt mutatta a férfinak, hogy bátor. Összeszedte minden erejét, és így szólt:

– Jól vagyok. Kérlek, mutasd meg, amiért idejöttünk!

Mason újra tanulmányozta Remi arcát, és keresett valamit a szemében – talán a jelét annak, hogy hazudik? Hogy haza kellene vinnie, mielőtt kijön a sodrából, és úgy nekimegy, mint Porternek?

Mély lélegzetet vett, és lassan kifújta. A szeme először a férfi arcának bal oldalán, közvetlenül a szeme alatt húzódó hegre tévedt, majd pedig a tarkója fölötti, halványan látszódóra. Miért veszem észre ezeket az apró részleteket? Nem kellett messze keresnie a válaszokat. Talán azért, mert Mason volt az első férfi, aki valaha is látta az igazi énjét, nem a színésznőt, és azt, amit elért. Ez pedig elnyerte a figyelmét a körülményektől függetlenül is.

– Szeretném látni a kilátást – szólalt meg. – Jól vagyok, Mason. Csak kicsit zavarba jöttem.

– Rendben – felelte szelíden. – Nincs semmi baj a zavarral, de tudnod kell, és teljes szívből el is kell hinned, hogy soha nem vinnélek olyan helyre, ahol nem hinném, hogy teljes biztonságban tudlak. Ha azt akarjuk, hogy működjön ez a dolog, akkor kölcsönösnek kell lennie. Neked ugyanúgy bíznod kell bennem, mint nekem benned.

Remi számára nehéz ügy volt a bizalom. A legközelebbi barátai kivételével a legtöbb ember akart tőle valamit. Nem volt naiv. Tudta, hogy azok, akik nála dolgoztak, nem azért tették, mert segíteni akartak neki sikereket elérni, vagy mert kedvelték, mint embert. Még az asszisztense, Naomi is feltörekvő színésznő volt. Ezek az emberek talán kedvelték őt, de ez nem változtatott a tényen, hogy pénzt akartak keresni, vagy felturbózni az önéletrajzukat. De valami furcsa oknál fogva megérezte, hogy Masonre a biztonságánál is többet bízhat. Ez kissé felkavaró volt számára, így ahelyett, hogy vakon megosztotta volna vele ezt a bizalmat, azt felelte:

– Elhiszem neked, hogy biztonságban leszek melletted.

– Akkor talán kihúzhatnád a körmödet az alkaromból. – Remi a körmére pillantott, amellyel nyomokat hagyott az ingén.

– Jézusom! – Elengedte a karját, apró, vörös foltokat hagyva törtfehér ingén. – Annyira sajnálom. Nem vettem észre!

– Nem is éreztem. – Mason megnyugtató pillantást vetett rá, mire Remi gyomra összeugrott. – Nézzük meg azt a kilátást!

Miközben felfelé mentek a sétányon, Mason megállt a fényben.

– Chuck, kérlek, köszönj Ms. Divine-nak!

Chuck felállt a székről, amit Remi korábban nem vett észre, és kilépett az árnyékból. A férfi szakálla megrándult, Remi feltételezte, hogy a mosolyától. Bólintott, majd így szólt:

– Örvendek a találkozásnak, hölgyem! Sajnálom, ha megijesztettem.

– Helló! Semmi baj! Örvendek! – Visszafogottan integetett, azon tűnődve, Mason vajon honnan ismeri a férfit.

– Hogy vagy? – kérdezte tőle Mason. – Szeded a gyógyszereidet?

– Amikor csak eszembe jut.

Mason szeme csordultig telt aggodalommal.

– Megint rád kell uszítanom Estelle-t?

Chuck elutasítóan intett, és elégedetlen hangot adott ki.

– Az a nő állandóan a nyomomban van.

– Akkor szerencsés ember vagy, barátom. Jó feleség. – Mason az ég felé tartotta a hüvelykujját. – Az emeletre tartunk. Szükséged van valamire?

– Kösz, nem. Viszont jó látni téged egy nővel. Ne rontsd el! – Chuck visszalépett az árnyékba.

– Ő a főnököm – válaszolta Mason, amikor befordultak.

– Minden nő az – kiáltotta Chuck.

Remi félelme Chuckkal kapcsolatban mostanra elillant. Elindultak befelé. Az épületnek friss festékillata volt. Nem volt előcsarnok, csupán egy folyosó velük szemben, ahonnan a földszinti lakások nyíltak, bal kéz felől pedig a lépcsősor. Remi felemelte a ruhája szegélyét, miközben több emelet magasra mentek a lépcsőn. A folyosón követte Masont egy másik lépcsőhöz, majd felmásztak még két emeletet. Amikor végre elérték a végállomást, Mason kinyitotta az acélajtót, Remi pedig követte őt az épület tetejére.

Fények tengere szikrázott a sötétben, utcák kígyóztak alattuk autókkal tele, a magas épületek ablakai ezernyi titokként csillogtak az éjjeli égbolt kontrasztjában.

– Mason… – Cserbenhagyták a szavak, miközben átkarolta saját magát, befogadta a csodálatos látképet, az utcák útvesztőit, és a körülöttük felszálló illatáradatot. A város olyan volt, mint egy külön világ, annyira más, mint Harmony Pointe. Libabőrös lett a karja, annak ellenére, hogy Mason kabátját viselte.

Mason visszafogott tekintettel közelebb lépett, mintha Remi után akart volna nyúlni, és átkarolni őt, de végül a helyén maradt, körülbelül húsz centiméternyire tőle. A férfi testének melege érzékelhetően ott perzselt közöttük. Remi a világ minden táján járt már, csodálatos városokat és ikonikus helyeket látott a legkeresettebb hírességek társaságában. És mégis, a földkerekség legromantikusabb helyének érezte ennek a régi épületnek a tetejét, amelyről addig még csak nem is tudta, hogy létezik, és ahol egy férfival állt, akit akarata ellenére rángattak bele az életébe.

– Ez gyönyörű – jegyezte meg finoman. – Maradhatunk még egy kicsit?

– Maradhatunk, ameddig csak akarsz, Remi. Te vagy a főnök.

Itt volt megint az emlékeztető, hogy a nő nem más, csupán egy munka számára. Magával ragadta a lélegzetelállító kilátás és a férfi, aki nem csupán tiltott gyümölcs volt számára, de még az érzelmeit is felkavarta. Tényleg kezdenie kellett már valamit az életével.

– Hogyan találtál rá erre a helyre?

– Ha elég sokáig élsz a városban, megismered az apró titkait. – Kíváncsi volt rá, vajon hány titka volt a férfinak.

– Miért hoztál ide? – kérdezte.

– Szeretted volna látni a város fényeit, és véleményem szerint ez a legmegfelelőbb hely rá.

Sokáig csodálták a kilátást, a város hangjai körülöttük szállingóztak. Egy idő után Remi annyira megnyugodott, hogy leült a háztetőre, lerúgta a lábáról a magassarkúját, majd a ruhája alá dugta meztelen lábfejét, hogy felmelegítse. Ott fent, a világ többi része felett, anélkül, hogy félt volna a zaklatóktól, lesifotósoktól és elvakult rajongóktól, Remi úgy érezte, hogy már olyan sok idő óta először, fellélegezhet.

– Valószínűleg a kabátomra kellene ülnöd, hogy ne tedd tönkre a ruhádat! – javasolta Mason.