Tutsek Anna

EGY KIS HÁZ TÖRTÉNETE

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

I.

Makszi, hogy tehetted ezt?...

Makszi ránézett a kisleányra, aki ezt olyan ijedten kérdezte tőle és csodálkozott. Hogy lehet ebből a csekélységből ilyen nagy dolgot csinálni? De miután nemcsak a kisleány haragudott, hanem a baba is, melyet ölében tartott, a félelmetes Ikszli-Pikszli, vasvilla szemeket meresztett rá, sőt mi több a nyaralótelep összes gyermekei fenyegetőleg állták körül, Makszi jónak látta bűnbánó pofát vágni. Két hátsó lábára állt, két első lábát összetette és illedelmesen bocsánatot kért.

Makszi tudniillik kutya volt, kis svéd pincsi és nagyon sokat tartott az előkelő származására. Ez azonban nem akadályozta meg abban, hogy a legnagyobb huncutságokat, sőt a legsötétebb gaztetteket is el ne kövesse.

Gabika kapta születésnapi ajándékul a nagybátyjától.

Nagyon megörült neki. Szép is volt a fehér bundás kis pincsi, kedves, barátságos és nagyon játékos. Sok mindent tudott. Tudott szolgálni, pitizni, abroncson keresztül ugrani, pacsit adni. Csak egy hibája volt. Nem szeretett szót fogadni. Féktelenül pajkos volt, mindennek nekiugrott, mindennel játszott, asztalteritőket leráncigált, dívánpárnákat összeharapdált, anyukának a reggeli papucsát kihurcolta a kertbe és körbe szaladgált vele, apukának meg az ujságját tépte össze.

− Kutya-iskolába kell adni! − jelentette ki apuka. − Ott majd megtanítják fegyelemre!

Gabika sírt. Ez valami borzasztó lehet! Szegény Makszinak még talán írni, olvasni, számolni is meg kell tanulni az iskolában!

De senki sem haragudott Makszira annyira, mint Ikszli-Pikszli, a Gabika babája. Eddig ő volt a kedvenc. Gabikát sohasem lehetett látni máskép, mint a nagy karakter-babával az ölében. Mindenüvé magával vitte, s este maga mellé fektette az ágyba.

Mióta azonban Makszi ide került, Ikszli-Pikszliről mindegyre megfeledkezett Gabika. Néha egész nap ott ült egyedül, elhagyatva a díván sarkában.

És még hozzá az az utálatos Makszi, ha berontott a szobába, odaállt eléje és megugatta!

Érző babaszívének nagyon fájt ez a méltatlanság, de nem szólt semmit, Makszi azonban nem tágított.

− Mit mereszted úgy reám a szemedet! − kaffantott − azt hiszed félek tőled? Vau, vau! Azért sem félek!

− Hagyj békét! Ne háborgass! − mondotta Ikszli-Pikszli büszkén s félrefordította a fejét.

− Gyere játszani, − vakkantott Makszi, s feléje ugrott. Ikszli-Pikszli nem felelt.

− Gyere játszani! − erőszakoskodott tovább Makszi, s miután Ikszli-Pikszli most sem felelt, megharagudott, felugrott a dívánra és a lábánál fogva megragadta.

− Oh! − sikoltott Ikszli-Pikszli − és elájult.

Makszit ez nem zavarta. Vidáman hempergette ide-oda, szép, piros selyemruháját kissé megtépdeste, aztán fogai közé kapta, leugrott vele a dívánról s bolondos jókedvvel iramodott ki a kertbe, egyenesen oda, ahol a nyaralótelep összes gyermekei a kis házat építették.

Gabika is ott szorgoskodott. A szegeket adogatta egy nagy dobozból Jencinek és Öcsinek, akik a deszkákat szegezték össze.

Most meglátta Makszit, fogai között az ájult Ikszli-Pikszlivel. Felsikoltott és ijedtében elejtette a dobozt. A szögek szanaszét hullottak, Jenci és Öcsi haragosan rákiáltottak, Gabika sírni kezdett, az összes gyerekek odaszaladtak s mikor látták, hogy mindennek Makszi az oka, aki még mindig vígan ugrált ide-oda Ikszli-Pikszlivel a fogai között, hamar odasiettek, hogy elvegyék tőle a szegény babát.

De Makszi sem volt rest. Azt hitte, most egy új játék kezdődik. Körbe kezdett futni a kertben, lábánál fogva vonszolva magával Ikszli-Pikszlit. A gyermekek mindenütt utána.

Most Makszi az épülő kis ház felé rohant. Feldöntötte a deszkákat, keresztül gázolt a fedélnek kiszabott kátránypapíron, felborított két festékes bögrét, ledobta Ikszli-Pikszlit a széthullott szögek közé, s aztán, mint aki dolgát jól végezte, vidám farkcsóválással ugrott a gyermekek elé. Nyilván azt hitte, hogy most nagyon meg fogják dicsérni.

Igen csodálkozott azonban, mikor dicséret helyett összeszidták. Sőt Jenci egyenesen azt követelte, hogy meg kell büntetni.

Szegény Gabika azt sem tudta mit csináljon.

Fölvette az ájult Ikszli-Pikszlit, simogatta, dédelgette, de kis szíve fájt Maksziért is, mikor a gyermekek, Jenci indítványára, kimondták, hogy Makszit büntetésből be kell zárni a szerszámos kamrába.

− Oh, nézzétek, milyen szépen bocsánatot kér Makszi! - mondta Gabika, megsimogatva a kis kutyust. − Ugy-e Makszi, többet sohasem leszel ilyen rossz?

− Vau, vau, soha többet! − vakkantott Makszi, s aztán szépen pacsit adott sorba mindegyik gyermeknek.

Hát nem lehetett rá haragudni. Még a szigorú Jenci is megbékült vele. Összeszedték a szögeket, a deszkákat, a festékes bögréket s tovább folytatták a kis ház építését.

Csak Ikszli-Pikszli volt mélyen megbántva.

Hát ő semmi elégtételt nem kap?

Gyönyörű selyemruhája összetépdesve, a kiállott ijedtségtől még most is reszket minden porcikája, bizonyára beteg lesz az izgalomtól − és Makszit meg sem büntetik?

Nagyon elkeseredett.

Lassan lecsúszott a Gabi öléből, aki úgyis csak félkarjával tartotta, s elrejtőzött egy deszka mögé, hogy jól kisírja magát.

A gyermekek meg építették tovább a kis házat.

De erről majd legközelebb mesélek.

II.

Sötét este volt, mikor Ikszli-Pikszli, aki bánatában elrejtőzött egy deszka mögé és ott addig sírt, míg elaludt, − egyszerre csak fölébredt.

− Hol vagyok? − rebegte ijedten s hirtelen felsikoltott, mert valami elsurrant közvetlen közelében.

− Ne tessék félni! − hangzott mellette szelíd hangon. − Csak én vagyok, Bolyhika. Én ilyenkor szoktam röpködni. Nappal nem látok!

Egy bolyhos éjjeli lepke telepedett le melléje.

− Eddig sohasem láttam kegyedet! − mondta barátságosan. − Most itt tetszik lakni?

− Oh dehogy! − tiltakozott Ikszli-Pikszli. − Én a Gabika szobájában lakom, a polcon. Csak azért bujtam el ide, hogy kisírjam magam, mert Makszi bántalmazott és én ezért semmi elégtételt nem kaptam.

− Ismerem Makszit! − bólintott a bolyhos pille. − Néha kiszökik éjjel a kertbe és megugat minket. Nagyon kellemetlen. De kegyeddel nem találkoztam még. Szabad kérdeznem becses nevét?