Kálóczi Kira

––––––––

Mese

a fehér hollóról

© Kálóczi Kira, 2026

www.kaloczikira.com

ISBN 979-823-18-9574-8

Második kiadás

A kiadvány sokszorosítása mind részben, mind egészében a szerzőtől kapott írásos engedélyhez kötött, beleértve a mű digitális és analóg tárolását és reprodukcióját, lefényképezését.

A szöveg idézése kizárólag a szerzői jogi törvényben lefektetett elvek mentén lehetséges. A könyvben található illusztrációkat a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos bármilyen formában vagy eszközzel közölni.

Utánnyomás, továbbá bármiféle optikai, akusztikai és elektronikus feljegyzés, tárolás és közreadás, valamint tananyagként történő felhasználás egészben vagy részletekben kizárólag a szerző beleegyezésével, szerződéskötést követően lehetséges.

A könyvben szereplő történet és karakterek felhasználása, alternatív cselekményszálú történetek (spin-off) készítése csak a szerző, illetve a jogutódok írásos engedélyével lehetséges.

Szöveggondozás: Bondár-Andor Kata

Tartalomjegyzék

Címlap

Copyright Oldal

1. MESE, MESE, MESKETE

2. LÉLEKILLAT ÉS CSIGAHÁZ

3. GALAMBOK, HOLLÓK, HAZUGSÁGOK

4. A VARÁZSLAT ÁRA

És ha azt mondom, hogy van tovább?

Kiráról

1. MESE, MESE, MESKETE

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy királyság, ahol a folyók kanyargósabban tekergőztek, mint a nők kedve, és az idő gyorsabban múlt, mint egy férfi ígérete egy másnapos reggelen. Élt ebben a királyságban egy hercegnő. Nem volt már fiatal – de ezért ugyan nem kért bocsánatot. Élvezte, hogy végre tudja, mit akar – a kérdés csak azt maradt, hol találja meg.

Édesapja, a bölcs király, ki különleges volt a Királyságok Szövetségében, nem adta ám akárkinek egy szem lányát. Nem a hozományt tartotta szem előtt, hanem a leánya boldogságát. Kérők tömkelege járult a színe elé, hiszen a hercegnő szépsége oly határtalan volt, mint az Óperencia Királyság végtelen óceánja. Aranyló haja hullámzott, mint a Sivatagi Királyság homoktengere a telihold fényénél; esze vágott, mint a legélesebb pallos, nevetésére virágok nyíltak a téli hóviharban.

A hercegnő bizony válogatós volt, vagy ahogyan ő fogalmazott: szelektív értékrenddel bírt. Sorra fitymálta le a kezéért jelentkezőket. Ez túl kövér. Ez meg nem elég okos. Ennek a szeme nem mosolyog. Beképzelt. Udvariatlan. Faragatlan. A néppel lekezelő.

Istenúgyse, próbálkozott. Nagyon is. Akadtak hosszabb, rövidebb, borzasztó és kínos találkozások. Meglepően szép testek – és meglepően üres tekintetek. Lefeküdt férfiakkal. Többekkel. Az udvari pletykák szerint talán túl sokkal is. A számok sosem érdekelték. Sokkal inkább az élmény. Ami, nos... unalmas volt. Túl gyors. Vagy technikás, de lélektelen. Nyögvenyelős és hangosan nyögős... sajnos nem a vágytól, csupán a túl sok királyi bor okán. És akadt, aki a saját vágyai ködén innen még csak észre sem vette őt.