Copyright © L. T. Duke, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Music Point Kft.

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-963-6831-10-3

Az angyalok nem mindig a fényből jönnek –
néha a sötétség mélyéből néznek vissza ránk.

Az Árnyak angyalai hangjai

Minden városnak megvan a maga lüktetése, minden történetnek a maga kísérteties dallama.

Az Árnyak angyalai világához készült eredeti zenei anyag nem csupán háttér, hanem kapu is: bevezet a baljós sikátorok, titkos szervezetek és sötét tekintetekkel teli éjszakák mélyére. A dallamok úgy kísérnek végig, mint egy árnyék, amely nem ereszt, miközben a regény lapjain megelevenedik a szenvedély, az árulás és a bűn sötét köteléke.

Engedd, hogy a zene összekapcsolódjon a szavakkal, és egy másik dimenzióban szólaltassa meg a történetet! Hallgasd, miközben olvasod, vagy bármikor máskor – előtte és utána –, és add át magad a hangulatnak!

Hallgasd az árnyak hangját!

Az egyedi soundtrack követi a történetet – a jelenetek lábjegyzeteiben megtalálod, melyik részhez melyik dallam tartozik.{1}

PROLÓGUS

New Belmont

New Jersey állam, Amerikai Egyesült Államok

1882

Minden városnak van egy sötét oldala, ahol a bűn árnyéka hosszabbra nyúlik.{2}

De New Belmont nem csupán város volt. Inkább egy lélegző, lüktető szörnyeteg – figyelt, nyelt, és időnként kiköpött valakit, aki már sosem lett ugyanaz, mint volt. Ez a hely nem szerepelt térképen úgy, ahogy az utazók szerették volna, valahogy nem illett a világ rendjébe. Inkább egy gennyes sebhelyként tátongott Isten vak oldalán – mocskosan, nyersen, túl mélyen ahhoz, hogy begyógyuljon.

Az utcái nem a jövőbe vezettek, hanem vissza a múltba, a penészszagú falak közé, ahol az idő megállt, és csak az árnyak rejtették, mi történt előző éjjel. A New Jersey-i partvidék elfeledett fattya volt, amit a Hudson felől csak a gyárkémények füstje és a folyón úszó rothadó uszadék különböztetett meg a többi településtől.

Itt a múlt embere nem halt meg. Csak más nevet vett fel. Ma Mr. Kingsley volt, holnap talán Conexus, de mindig ugyanaz a rothadt lélek lapult mögötte.

Odafönt, a díszes homlokzatok mögött bálokat tartottak. Csilingelő poharak, keringőző krinolinok, szalonzenekar és gesztenyebarna parókák… De két sarokkal odébb már más zene szólt. A csatornák mormolása, az ólomlábakon csoszogó nyomor és az árusok kiáltása, a kalmároké, akik megfáradt szemmel néztek a semmibe, miközben puszta kézzel a túlélés utolsó morzsáját próbálták felkaparni a kockakövek közül.

A kapualjak mélyén suttogás. Alkuk születtek, nem pénzért, nem becsületért – hanem pusztán azért, hogy valaki túlélje az éjszakát.

Nem volt mindig így.

New Belmont kikötőjét valaha úgy tartották számon, mint az állam ütőerét – egy fenséges, nyüzsgő öbölmenti településként, ahol a gőzhajók úgy sorakoztak a vízen, mintha paloták lennének. Egykor gazdag kereskedőket látott vendégül, az utcák tiszták voltak. A közlámpák aranysárga fényében még az eső is tisztábbnak tűnt. A kikötői rakpartokat parfüm és frissen pörkölt kávé illata lengte be, nem a romlás és a vasízű vér szaga. Régen elegáns, kalapos férfiak sétáltak végig a dokkok mentén, kézzel varrt cipőkben, drága dohányt pöfékelve, míg az asszonyok zongoraszó mellett teáztak a teraszokon. A kávéházakban hímzett terítővel borított asztalok mellett vitatkoztak politikáról, tőzsdéről, jövőről. Most azonban a szennyvíz szaga keveredett az éhezők kiáltásaival.

Húsz esztendővel ezelőtt minden megváltozott.

Egy véráztatta hajnal hozta el a fordulatot.

Az állam emberei – űzött tekintetű biztosok, szövetségi megbízottak, uniformisos hiénák – rajtaütöttek New Belmont alvilágán. Sötét ajtók szakadtak le, pinceklubok csöndje vált félelmetes zajjá, és egy tucatnyi társaság feje hullott a porba. Az urak fent azt hirdették: a törvény diadalmaskodik. Rendeleteket lobogtattak, pecséteket csaptak asztalokra, új rendelkezéseket harsogtak, mintha az erkölcs visszatérhetne.

De a vér, ami azon az éjszakán a macskakövek közé szivárgott, nem a megtisztulást hozta el. Épp ellenkezőleg. Azóta sem száradt fel.

A város negyedeit zavargások rázták meg. Ha megláttak egy rendőrkalapot, az már nem sokat jelentett, és az emberek hamar megtanulták, hogy a golyó gyorsabb, mint a bírósági ítélkezés. Az erőszak belenőtt az utcák repedéseibe, mint a korom a kémény falába – lassan, alattomosan, és örök időkre. Aztán… a káoszból rend született. A régi szervezetek romjain új szövetségek köttettek. Véresebbek. Okosabbak. Türelmesebbek.

A tanács? A rendőrség? Az igazságszolgáltatás? Mint zsinóron táncoló marionettek. Mögöttük – a szalonok mélyén, kártyaasztaloknál, sétapálcák és aranyórák mögött – mások mozgatták a szálakat. Akik nem értették meg időben, mi változott, kik uralják az utcát, azoknak a neve lekerült a címtárból, és előbb-utóbb a kikötő iszapjába süllyedtek – arccal lefelé.

Azok pedig, akik nem jutottak kenyeres munkához, nem örököltek gyárat vagy boltíves házat, végül kénytelenek voltak választani: maradnak a nyomorban, vagy csatlakoznak az éjszaka szövetségeihez – titkos ligákhoz, vérrel pecsételt eskükhöz és a láthatatlan birodalom uraihoz, akik sosem mocskolják be a kezüket, de minden csepp vérhez közük van.

Ám a sebek ennél sokkal mélyebbek voltak. Az 1863-as New York-i sorozási lázongások – amelyek kezdetben csak hömpölygő indulatnak tűntek a túlpartról – valójában alapjaiban rengették meg New Jersey-t is. New Belmont saját bőrén érezte meg az események utórezgéseit. A lázadás híre hamar átszivárgott a Hudsonon, és az itt élő bevándorló munkások, akik éppúgy féltek a sorozástól és gyűlölték az igazságtalan rendszert, fellángoló haraggal figyelték, mi történik New York utcáin. Az indulat nem maradt néma. Egyes dokkmunkások és gyári brigádok megtagadták a munkát, zászlókat égettek, éjszakánként kövek csapódtak a sorozóirodák ablakainak. Bár a zavargások nem mérhetők a New Yorkban tapasztaltakhoz, a félelem és a feszültség örökre megváltoztatta a város berendezkedését. Az elfojtott düh lassan sűrű alvilági hálózattá szőtte magát, és az állami hatalommal szemben fennálló bizalmatlanság mélyen beitta magát az itt élők emlékezetébe. New Belmont árnyai ekkor kezdtek csak igazán hatalmasra nőni.

A Tanács már évtizedek óta imbolygott, mint egy részeg matróz a kikötői rakparton. Egyik polgármester jött, a másik ment – némelyik aranyláncot viselt, a másik csak bilincset. A városháza lépcsőin mindig volt, aki felfelé kapaszkodott, és mindig akadt, aki lefelé bukott, fejjel előre.

Aztán öt esztendővel ezelőtt megérkezett Jerome Turner. A nyilvánosság előtt erkölcsről beszélt, tisztaságról, Isten fényéről meg a közrend védelméről. A templomi padsorokból tapsoltak neki, az újságok címlapjain dicsérték. De azok, akik ismerték New Belmont valódi arcát, tudták, hogy Turner nem az Úr embere – csak újabb báb volt egy másik kézben.

A rossznyelvek szerint a Conexus állt mögötte. Az a szervezet, amit a kifogástalan modorú, mindig illatos zsebkendőt viselő Niccolo Bellanti irányított – az emberek csak úgy emlegették: Old Nick. Az arcán mindig ott ült az üzleti mosoly, de a mosolya mögött… lappangott valami hideg, valami, aminek az étvágya kielégíthetetlen. Olyasvalami, ami már sokakat elnyelt ebben a városban.

És miközben Bellanti a belvárosi klubokban kortyolgatta a portóit, egy másik erő is sarjadt – messze a jól megvilágított szalonoktól, az iparnegyedek repedezett tűzfalai mögött, a rozoga kocsmák vizezett whiskey-gőzében. Ott, ahol a város már nem tartozott senkihez, csak a sötétséghez.

A Black Rose néven emlegetett társaság lassan, de biztosan építette a saját birodalmát. A vezetőjük, Leroy Williams – Big Leroy – nem hitt szövetségekben, sem írott alkukban. A hatalomban hitt. Abban, amit ki lehet kényszeríteni egy pengével, egy golyóval vagy egy vérrel írt ígérettel. Ő nem tárgyalt. Ő parancsolt.

Az utcák csendben beszéltek. Nem kiáltottak – suttogtak. Minden sarkon, minden bérház mögött ott remegett egy történet.

Mindenki tudta, hogy a béke csak illúzió. Egy vékony, feszesre húzott zongorahúr a kés pengéje felett.

És ha egyszer elpattan… New Belmont lángba borul.

1

– Utánuk!

A konflis nekilódult, és egyre gyorsabban követte a fekete hintót. A lovak patái ütemesen csattogtak, a környék alvó utcáin éberség lett úrrá. A kikötő irányába haladva a fekete hintó kocsisa visszapillantott. Egyetlen mozdulattal kinyitotta a beszélőablakot a kocsi falán.

– Uram, azt hiszem, követnek minket.

Odabent az idős úr hátradőlt, fehér kesztyűt forgatott az ujjai között. Mellette egy fiatal nő ült – arcán még ott volt a mosoly, de a szeme már sötét félelemről tanúskodott.

– Ugyan már, ne csináljon ügyet belőle!

– Fordulj meg! – utasította a kocsist a férfi. – Hadd lássuk, ki ül benne!

– Hagyja már! Biztos csak a képzelődik.

– Ne félj, drágám! Nem lesz gond.

A konflis egyre közeledett.

– Csak biztosra megyek.

Már a sarkon járt, a lovak izzadtak. A konflisban ülő fiatal férfi szeme dühösen meredt a sötét hintóra. A szíve úgy vert, mintha harangot kongattak volna a mellkasában. Mindannyian tudták: ez nem lesz békés este.

A kikötő zaja – nyikorgó kötelek, tompa hullámcsapás, kátrányos fatestek szaga – furcsa ritmust vert a fiatalember elméjében.

A konflis sietve haladt a Harbour Drive-on. A tőzsdepalota fekete sziluettje úgy magasodott föléjük, mint egy szfinx, amely csak azokat engedi át, akik hajlandók ölni vagy meghalni a válaszért.

A sarkon, épp a Fisherman’s Road bejáratánál, az üldöző keresztbe fordította a konflist. Mielőtt a kocsis bármit is mondhatott volna, a támadó kiugrott belőle, és revolvert szegezett a lovak hajtójára.

– Állj meg, és szállj le! – kiáltotta.

A kocsis mozdulatlan maradt.

– Én csak a gazdámnak engedelmeskedem – mondta a körülményekhez képest kimérten.

Ennyi elég is volt.

Egy mozdulat – és a kocsis már a földön feküdt, arccal a sárban. A fegyveres fickó a hintóhoz lépett, feltépte az ajtót, megragadta a nőt.

– Te velem jössz! – lihegte. És belökte a konflisba.

A hölgy nem sikoltott. Csak nézett. Előbb értetlenül, aztán dühösen, majd félelemmel telve. Tudta, ez benne volt a pakliban. De látni… Látni azt a kezet a fegyveren – az egészen más.

– Engedd el! – dördült a hang a hintóból. Az idősebb úr felállt, kabátját félresöpörve, mintha puszta jelenléte is parancs lett volna. – Megőrültél?!

– Most meglátod, gazember!

A revolver egyenesen a finom úr mellkasára mutatott. Egy másodperc csönd.

– Vége a kocsikázásnak! – üvöltötte a támadó, és meghúzta a ravaszt. A lövés visszhangja megtöltötte a Harbour Drive rakpartját és a víz felett elnyúló csendet.

Az öreg úr összerogyott, mellkasán vörös folt terjedt. Nem szólt. Csak nézett. Talán értette, mi történik – talán nem. A test lassan hátracsúszott az ülésen, mintha még hinni akarna az életben, de már nem tud.

A fiatalember újra a hintó kocsisa felé fordult, és rászegezte a revolvert – a fegyver elakadt. Dühösen sújtott le a markolattal. A test elernyedt.

A nő remegve ült a konflisban, miközben a férfi mellé pattant. Egy szó nélkül.

– Fordulj vissza! – kiáltotta a kocsisának – A városba! Most!

A fogat megindult.

Az egész nem tartott tovább egy percnél.

A fekete hintóban az idős férfi már nem élt. A cilinder lecsúszott a fejéről, akár egy lehulló korona. A test megingott, majd kibukott a kocsiból. Tompa puffanással zuhant a kövezetre.

A vér lassan szivárgott a macskakövek rései közé.

A kikötő néma maradt.

Csak a tenger morajlott tovább. Mint mindig.

HAT HÓNAPPAL KORÁBBAN

Köd.

A gázlámpák halovány fénye remegett a tejfehér párában.

A Sorrow’s End peremén, ott, ahol New Belmont kivetettjei újra meg újra a gödör fenekén találják magukat, egyetlen fényforrás pislákolt: a Rusty’s Tavern néven emlegetett nyavalyás éjszakai mulató, amely inkább hasonlított egy bűnös álomra, mint kocsmahelyiségre.

Az ajtaja nyikorgott, mint a régi kripta fedele. Odabent fojtó dohányfüst gomolygott, a sarokban egy régi zongora reszketeg akkordjai próbálták túlharsogni a rekedt nevetéseket.{3} A levegőt nehéz illatok töltötték meg: olcsó gabonapárlat, kiömlött sör, izzadság, kimerültség, vágy. Egy korosabb nőszemély állt a dobogón, akár egy operaénekesnő. Mélyen kivágott selyemruhában riszálta magát, egyik kezében tollas legyezőt tartott, hogy elfedje, amit a hangja elárult: a művészet csupán illúzió, és a kilátástalanság szüli.

A dallam alig talált rá a ritmusra, de ez itt nem számított. A külvárosi munkások, a fáradt postakocsisok, a raktári melósok és a féllábú katonák nem a hangjáért jöttek – nekik elég volt, hogy valaki elénekli helyettük a bánatukat. Melódia helyett érzés. Szív helyett alkohol.

A Rusty’s Tavern egy szűk sikátor mélyén bújt meg, ott, ahol a folyó egyszerre mocskos csatornává változott. A falak mentén lopva ölelkező árnyékpárok húzódtak meg, de az ölelések nem a szenvedély, hanem az alku jegyében születtek. Egyikük sem nézett fel az égre. Mert aki itt felfelé néz, az előbb-utóbb le is zuhan.

A hely mintha ki lett volna hasítva az időből. A mennyezetről füstös olajlámpák lógtak, akár a felakasztott bűnök. A vörös bársonnyal borított falak tompán verték vissza a hangokat, az árnyékok bíbor árnyalatban mozogtak, mintha egy régi pokoljárást idéztek volna. Ez nem kocsma volt. Ez a reménytelenség emlékműve.

A pultnál egy fiatal férfi ült. Egyedül. Némán. A nevét suttogták már idebent egy ideje. Többnyire itt sereglett össze a környék apraja-nagyja, hogy átadja magát az éjszaka varázsának, így őt szinte mindenki ismerte. Alex Walker. Úgy ült ott mozdulatlanul, mint egy temetői kőszobor. A kabátzsebében egy revolver lapult: egy használt, de pontos British Bulldog, amelyet lopott pénzből vett egy lelakott vasúti megállónál – hideg, mint az este, és hűséges, mint egy rossz emlék.

Már egy ideje valamiféle üzlettársak voltak Rustyval. Ő látta el a szajhákat ópiummal és egyéb bódító szerekkel, Rusty pedig ezt nem bánta, amíg az üzlet jól ment. Alex karakteres arcát áthatotta az elszántság és az ambíció, de a szeme sötétebb volt, mint amit a kora megkövetelt volna. Túl sokat érzett. És túl sokat látott.

Az anyja azt mondta mindig: a világ nem ad semmit ingyen, fiam. Ő sem kapott semmit. Talán csak egy fél cipót vacsorára meg némi halandzsát az ír véréről. Apját sosem látta. Csak a saját tükörképében kereste. Hiába.

A kalapját maga mellé tette egy székre. A külváros italméréseihez képest ő mindig is túlságosan elegáns volt – a legtöbb vendég valamiféle sapkát viselt, vagy csupasz fejjel járt. Alex frissen borotvált arca, sötétbarna, rendezett frizurája és gondosan szabott zakója a nagypolgári világhoz illett volna, mégis itt volt, ezen az elátkozott helyen. Egy úr a bűnösök között. Mint egy prédikátor a vágóhídon.

Rusty a pult mögött állt. Vén róka. Hosszúkás arc, karcos tekintet, cigaretta a szájában, mintha az élete attól füstölne tovább. Könyökével úgy támaszkodott a magas faasztalra, mint az urak szokták a nagyvárosi bárokban. Az öregedő, de jó erőben lévő csapos feje fölött magasan egy pár régi bokszkesztyű lógott, ami keményebb napokról árulkodott.

A sarkokban festett arcú nők cigarettáztak, suttogva kacagtak és vállat simogattak. A hátsó traktusban apró bokszok álltak – ha lehetett valamit diszkrétnek nevezni ezen a helyen, hát ezeket. Innen nyílt egy sötét folyosó, amely a vágy kis szobáihoz vezetett. Hat vagy nyolc örömlány dolgozott aznap – senki sem számolta őket pontosan. Az illatuk édes volt, de ha sokáig belélegezted, keserűség telepedett a szívedre.

Nem messze a bejárattól két kutya birkózott. Egy szőrös kis fenevad meg egy még kisebb, feketére nyírt jószág. A vendégek figyelmét jobban lekötötte, mint az énekesnő.

Alex újabb korsó sört rendelt. Halkan megkoccant a pohár a pulton. A férfi kortyolt, mint aki nem siet sehová. És valóban – itt, a Rusty’s mélyén az idő nem haladt. Csak pörgött körbe-körbe, mint egy beragadt zsebóra.

– Ma peches napunk lesz, fiú – szólalt meg Rusty komoran.

Alex kortyolt tovább. A szeme a semmibe révedt.

– Várd ki a végét! – felelte halkan, de olyan biztosan, mintha előre tudta volna, hogy az éjszaka még tartogat valamit. Valami súlyosat.

A bejáratnál hirtelen mozgás támadt.

A zsanérok megnyikordultak, ahogy a nehéz faajtó megmozdult, és beengedte a hideg, nedves éjszakából az új jövevényt. Az alak lassan lépett be – hosszú, sötét kabátban, kalapját mélyen a szemébe húzva, mintha magával hozta volna az utca csöndjét is. A cipője talpa cuppanva vált el a nedves padlótól. Nem szólt. Nem nézett senkire. Csak odasétált a pulthoz, leült.

Nem telt bele fél perc, és Maggie – egy csinos kis pillangó – máris mellette termett. Karcsú nő volt, de a mozgása olyan fáradt és kiszámított, mintha egy óraszerkezet hajtaná. A szeme mélyen ült, akár a kifakult ékszer. Nyolc éve dolgozott Rustynál, de mintha egy egész életet töltött volna itt súlyos büntetésben, mintha az élete megrekedt volna egy vég nélküli estén.

– Sört! – morogta a vendég, a hangja érdes volt, akár a reszelő.

De Maggie nem szerette a sört. Ő valami mást kért – olcsó párlatot, ami minden reggel elzsibbasztotta. Szélesen mosolygott, színpadiasan, ahogy a nők mosolyognak, mikor a gyomruk már a második feles után kavarog. A vendégre nézett, mintha tudná, milyen történeteket rejtenek a kabát belső zsebei.

Két melósforma fiatalember bukkant fel az ajtóban – vállukon poros kabát, arcukon egész napos fáradtság. Egy szőke táncosnő csapódott hozzájuk, és egy másik, fekete hajú lány. Az egyik férfi szorosabban karolt, a másik csak a karjukhoz ért, de mindketten mosolyogtak, ahogy a simlisek szoktak – reménnyel és szánalommal egyszerre.

Egy elegánsabb férfi is befutott – fehér nadrág, jó minőségű csizma, tiszta kézfej. Valami kereskedő lehetett, vagy egy jól menő szállítmányozó cég tulajdonosa. Őt egy teltkarcsú, szőke nő ölelte keblére, mint akit már jó előre lefoglaltak éjszakára. Minden a megszokott ritmusban zajlott: a férfiaknak sör, a nőknek egy-egy feles. A rutin kényelmes volt – ahogy az iszapban élők is megszokják a szagot.

Alex a pultnál figyelt. Lassan, mozdulatlanul. Látta, ahogy a csendes alak egyszer csak feloldódik, és Maggie-vel eltűnik a hátsó szobák egyikében. Semmi meglepő. Csak üzlet. Az ajtó, akár egy koporsó fedele, úgy zárult be mögöttük.

A szőke táncoslány álmodozó tekintettel hajtotta fejét az egyik melós vállára, miközben Rusty némán járkált, és leszedte az üres poharakat, akár egy sekrestyés, aki kiüríti az oltárt. Egyik vendég bort rendelt, másik újabb sört. A zenész ujjai ismét rátaláltak a zongorára – bús dal csendült fel egy kislányról, akinek sosem volt gyerekkora.

Jött két kocsis is. Vastag kabát, ujjatlan kesztyű, pofacsontig húzott kalap. Az egyik vodkát rendelt, a másik egyszerűen csak „valamit erőset”.

A mulató pulzálni kezdett. A zene hangosabb lett, a levegő nehezebb. Minden szem egy pillanatra a fehér nadrágosra szegeződött. Ő csak bólintott az énekesnő felé, aki válaszul a legszebb mosolyát vetette be – nem kérette magát. Egy pillanatig úgy tűnt, a férfi lesz az este hőse. Eltűntek – hátul, valamelyik szobában, ahol a falak már sokféle hangot hallottak. Nevetést. Káromkodást. Imákat. Nyögéseket. Most épp ez utóbbiak szűrődtek ki. Akadozó énekhangok, fáradt gyönyör, kioltott remény. A falak nem szóltak. Csak tartották.

Maggie kisvártatva visszatántorgott a füstös terembe. A szeme keresztbe állt, a haját összezilálta valami türelmetlen kéz. A mosolya már nem volt őszinte, de még ott ült az arcán, mint egy hajdanvolt emlék.

Alex ekkor felállt. Levegőre vágyott.

A hátsó ajtón kilépett a Rusty’s mögé. A sikátorban már hűvösebb volt. Elővett egy cigarettát a kabátja belső zsebéből, ujjai megszokott mozdulattal gyújtották meg. A parázs fellobbant, narancssárgán lüktetett a sötétben, ahogy mélyet szívott belőle. A füst lassan kúszott ki két ajka közül, úszott felfelé, és elvegyült a gázlámpák sápadt fényével.

A környék elhagyatott volt. Árnyak mozdultak a homályban, de nem közeledtek. A távolban egy konflis gördült el, majd eltűnt. Alex fején a fekete nyúlszőrkalap peremén megült a pára – hideg, de nem fagyos. A város visszatartotta a lélegzetét.

Alex pedig csak állt ott. Egy szál cigarettával, egy pisztollyal a zsebében, és a gondolattal, hogy az éjszaka még csak most kezdődik.

A lebuj hátsó falánál a kocsma szutykos ablakain átszűrődött a zongora vad zakatolása és a részegek kurjantása. Odabent harsány hangulat – idekint csak némaság.

Alex a kalapját mélyen a homlokába csúsztatta, vállát felhúzta a kabát gallérja mögé.

A háttérben egy eldobott üveg gördült, valahonnan reszelős kacaj hallatszott.

Aztán valami megmozdult.

Egy árny vált ki a szűk sikátor sötétjéből. Előbb csak a lépteinek visszhangja hallatszott, aztán egy halvány villanás mutatta meg a közeledő alak körvonalait. A hold szaggatott ezüstcsíkokban világította meg az arcát – amit az éj még mindig jól eltakart.

Alex lassan leengedte a kezét a kabátja zsebébe. Nem kapkodott. Azok, akik sokáig élnek ezen a környéken, sosem kapkodnak.

– Mit akarsz? – kérdezte rekedten, mint aki pontosan tudja, hogy semmi jóra nem számíthat egy ilyen éjszakán.

– Téged – jött a válasz, hidegen, minden udvariasság nélkül.

Alex villámgyorsan megragadta a revolvert, és egyenesen az alakra szegezte.

A másik férfi azonban nem állt meg.

– Csupán néhány szóra venném igénybe a figyelmedet – mondta az idegen rekedten.

– Üzlet? – Alex hangja meg se rezzent.

– Az is lehet.

– Ki küldött?

– Tudod te azt!

Pillanatnyi csend. Aztán Alex kimondta:

– Leroy?

A férfi nem válaszolt. Nem is kellett. Alex arcán régi fájdalom tükröződött. Valami, amit mélyre temetett. Valami, amit még mindig hordott magában, mint egy rozsdás pengét a bordái között.

– Ki vele, mit akarsz, vagy tűnj el!

– Lassan, fiam! – szólalt meg az árny újra, nyugodtan. – Mindennek megvan a maga ideje.

A férfi előrébb lépett, és most már teljes valójában látszott: Jimmy Langley volt az.

Egy régi arc. Egy arc, amelyről Alex azt hitte, soha többé nem kell látnia. Jimmy valaha bokszoló volt, de azóta verőemberré avanzsált, és jelenleg Leroy Williams egyik testőreként dolgozott. Az illegális küzdővermek legendája volt, egykor három embert vert félholtra puszta kézzel egyetlen éjszaka alatt. Kopaszra borotvált fején megcsillant a lámpafény, arca kemény volt, mint a bőrcsizma, két öklét apró hegek tarkították. Most egy hosszú, fekete gyapjúkabát takarta izmos testét, de a mozdulataiból áradó feszültség és határozottság nem hagyott kétséget afelől, hogy még mindig készen áll bármilyen összecsapásra.

Alex arcizma megrándult. Egy pillanatig habozott, majd leengedte a revolvert, de nem tette el.

– Te még élsz?

– Láthatóan – válaszolta Jimmy, és leporolta a kabátját. – Nem akarok ártani neked. Épp ellenkezőleg. Ajánlatunk lenne.

– Nem érdekel.

– Talán nem – mondta Jimmy, aztán közelebb lépett. – De tartozol.

A szavak súlyosabbak voltak, mint bármelyik ökölcsapás.

Alex elfordult. Mélyet szívott a cigarettájából. A füst eltakarta az arcát, de nem a gondolatait.

– Már leróttam, Jimmy.

– Egy ilyen adósság nem évül el – mondta a férfi csendesen. – Ő segített. Most te következel.

– Keressen mást!

– Nem keres mást. Téged akar. Mert okos vagy. Mert tudod, hogyan működik ez a város. És mert tudja, hogy nem fogsz megfutamodni.

Alex valóban mélyen beágyazódott New Belmont alvilágába. Ismerte a régi városnegyedekben – Pinehurst Village-ben, Sorrow’s Endben és Grimeshire-ben – az eldugott kártyabarlangokat, a titkos találkozóhelyeket, a rendőrség elől rejtett drogcsempész-útvonalakat. Ha valaki tudni akarta, kivel érdemes üzletelni az alvilágban, Alexhez fordult. Most azonban másról volt szó.

Alex szótlanul bámult a macskakövekre. A csendben hallani lehetett a távoli harang zúgását – talán egy halálhírt, talán csak az idő múlását jelzi.

– És mit kapok cserébe?

Jimmy előhúzott egy gyűrött papírlapot a kabátja belső zsebéből.

– Egy lehetőséget. És egy esélyt, hogy eldöntsd, hol állsz, mielőtt a világ eldönti helyetted. Vagy inkább maradsz itt, ahol az emberek a sárban születnek, és a sárba temetik őket?

Alex átvette a papírt, végigsimított rajta az ujjával, aztán anélkül tette zsebre, hogy ránézett volna.

– És ha nemet mondok?

– Akkor másnap már nem tartozol senkinek – felelte Jimmy halkan. – Csak épp nem ébredsz fel.

Alex ökölbe szorította a kezét. Aztán eltette a fegyvert, és megigazította kalapját, mintha ezáltal bagatellizálhatná a felmerülő nehéz helyzetet.

Egy utolsó pillantás. Aztán Jimmy eltűnt, ahonnan jött – az árnyak közé.

Alex ott maradt a gázlámpa fényében, a ködben, az emlékeivel. Valahol, mélyen tudta: nincs más választása. New Belmont eldugott szegletei tele voltak azokkal, akik nemet mertek mondani Leroynak. A város mélyén, a kikötő sötét vizében több titok pihent, mint amennyit bárki sejthetett volna.

Szívott egy utolsót a csikkből, majd visszatért a lokálba, és újra letelepedett a pultnál.

Közben a mulató lassan életre kelt, akár egy állat, amely újra felfedezi az éhségét.{4} Az énekesnő visszatért a dobogóra – de hangja továbbra is kínozta a füleket, mint egy rosszul hangolt pianínó. Akadt benne valami idegesítő, valami fáradt fennhéjázás, amit csak a falak tűrtek el szó nélkül.

A levegő megtelt füsttel – olcsó szivarok, rosszul égetett brandy, ópium, hamis illatok. A termet selyemfűzőbe szorított nők lepték el, akiknek mozgása még kacér volt, de tekintetükkel már számolták, mennyit lehet kicsalni a vendégektől. Körülöttük megfáradt kereskedők, kétes múltú pénzemberek és kártyaadósságból élő „urak” keringtek, mint legyek a borospohár felett. A pénz gyorsan gazdát cserélt – akárcsak a szerencse és a női ölelés.

A bejáratnál mozgásra lettek figyelmesek.

Egy fehér öltönyös férfi lépett be. Jó anyagból készült kabát, csillogó orrú cipő, a léptei nesztelenek, de a jelenléte harsogóbb volt bárminél. A nők rögtön felismerték – mintha egy régi jótevő tért volna vissza. Ő azonban nem nézett senkire. Csak odalépett Alexhez. Zsebéből egy vaskos tárcát húzott elő – benne százdollárosok. Egyetlen szót sem szólt. Átnyújtott néhány bankjegyet, Alex pedig csendben átcsúsztatott neki három gramm mákonyt.

Gyorsan, rutinosan, némán.

A zene felhangosodott. A bordélylányok táncolni kezdtek – vadabbul, gyorsabban, mintha a saját sorsuk elől akarnának elmenekülni. Maggie is köztük volt. Nevetett, pörgött, ivott. Aztán egy hirtelen mozdulat után egyszerűen rádőlt az asztalra. A feje koppant a fán. A szeme üresen bámult előre. A szája kétpercenként felnyílt, hörögve, mint egy megrepedt síp:

– Mákony… Mákony…

Rusty fásultan pillantott rá, aztán intett. Két verőlegény – széles hátú, zsíros kalapos fickók – odalépett, és mint egy hordót, kivonszolták Maggie-t a hátulsó traktusba. Nem volt benne harag. Csak rutin. Mintha egy zongorahúrt cseréltek volna ki.

Alex közben a korsója fölé hajolt. A sör már langyos volt.

– Minden rendben? – kérdezte Rusty, az állát vakargatva, miközben újratöltötte az egyik vendég poharát.

Alex felpillantott, és rekedten válaszolt:

– Leroy.

Rusty ajka megnyúlt, mint aki hirtelen ráharapott valamire.

– Egyszer láttam Leroy Williamst mosolyogni – mondta halkan. – Tudod, mi történt utána?

Alex nem válaszolt.

– Másnap három ember tűnt el a városból. Egyikük sem tért vissza. Legalábbis nem egészben. – Rusty megrázta a fejét, mintha el akarná űzni az emléket. – És ebből mit tanultunk, fiú?

Alex kiitta a maradék sört. A nyaka mozdulatlan volt, csak a szeme rebbent meg egy pillanatra.

– Ha Leroy rád mosolyog, futni kell.

Nevetés nem volt. Csak csend. Olyan sűrű, mint az ólomfüggöny a színházban.

Fél tizenkettő múlt, amikor az ajtó ismét megnyílt. A lámpafény csak félig világította meg az új érkezőt. Magas volt, vékony, sötét kabátja szorosan simult csontos testére. Szemében ott parázslott valami – nem tűz, hanem láz. A vég óráját is így nézheti az, akiben már csak az emlék lobog.

A mellkasán vaskos aranylánc lógott, rajta egy kereszt. Nagy, nehéz, és görbén himbálózott, mintha maga is érezné, hogy nem ott van, ahol lennie kéne.

Mögötte egy sötét bőrű férfi haladt – széles vállú, kopaszra borotvált fejű, mozdulatlan arccal. Szemével úgy pásztázta a termet, mint egy vadászkutya, amely előbb érez, mint lát.

Szélhámosok. Az a fajta, amely mindig akkor jelenik meg, ha a város már eléggé rothad. Az ilyesfélék nem kérdeznek. Csak számolnak. Kártyát, bankjegyet, embert. Olyanok voltak, mint Alex – vagy olyan, amilyenné Alex kezdett válni. Modorosak, jól öltözöttek, de belülről üresek. Az óvárosban viszont rajongtak értük. Mintha a filléres regények lapjairól léptek volna le. Mintha valamiféle újkori Robin Hoodok lettek volna, csak épp a zsákmányt nem osztották vissza senkinek.

Alex a pultnál ült, és figyelte őket. A cigarettafüst a szeme elé kúszott. A háttérben szólt a zongora, de ő már csak Jimmy hangját hallotta a fejében.

És Jimmy sosem hazudott.

A zene marta az idegeit, mint rozsda a vasat. Alex lehunyta a szemét, de Jimmy hangja akkor is ott visszhangzott a koponyájában, mint a harangzúgás, amely még napokkal a temetés után is a lélek falai között zeng.

A láncos ifjú közben már az énekesnőhöz ért. Úgy fektette a kezét a nő vállára, mintha meg akarná tartani – nem a testét, hanem a jövőjét. A tekintete átható volt, szinte követelőző, mint aki olvasni akar a másik lelkében. Aztán megindult körülötte az élet: a nők úgy gyűltek rá, mint legyek a kiömlött mézre.

Egyiküket egyszerű mozdulattal magához rántotta. A nő felnevetett – vagy felkiáltott –, és már együtt forogtak a füsttől és félhomálytól derengő parketten. A férfi durván fogta, mintha el akarná törni, aztán mélyen a saját szemébe húzta a kalapját, és beolvadt a táncba, mint egy ősi rítusba. A mozdulataik túlléptek a jó ízlés határán: izgatóak, mocskosak, lüktetőek voltak. A nő sikoltott, a férfi rekedten dúdolt valami obszcén dallamot. Köröttük a levegő felforrt – a kocsma egyetlen bűzös, izzadt, bűntől fortyogó lidércnyomássá vált.

A hátsó zugokban törtek a poharak, loccsant a bor, és aki nem táncolt, az bömbölt, mint egy kutya, akit kihagytak az őrületből. Az egyik sarokból egy részeg utcaseprő hangja ugatássá fajult. A zongorista csak verte a billentyűket, mint akit láncon tart a ritmus. Az énekesnő hangja – inkább rikoltás – reszelte a falakat, a közönség pedig őrjöngve követelte a pokol újabb stációját.

A láncos ifjú új nőt húzott magához: új ritmus, új vágy. A dáridó folytatódott, mintha soha nem akarna véget érni. A hátsó szobákból elfojtott sikoltás hallatszott, elnyújtva, túl hosszú volt ahhoz, hogy csak gyönyör legyen. A szokásos fájdalmat lehetett kihallani belőle. Rusty a pult mögül úgy figyelte az egészet, mint egy öreg idomár, aki tudja, mikor kell visszarántani a láncot – vagy elengedni teljesen.

Egy másik sarokban egy, a bortól alaposan meglazult kereskedő hollófekete hajú nőnek udvarolt, de úgy, mintha grófnő lenne. A közelben fiatal csempészek hajoltak össze, és felütött kokaport szippantottak fel egy repedt ezüstkanálról. A pultnál öregasszonyos, kelletlen örömlányok visítottak, amikor meglátták a táncot – egyszerre irigységgel és undorral. A háttérből még mindig hallatszott az ugatásszerű harsogás, dorbézoló munkások röhögtek, egyikük játékosan pofon vágott egy sikongató nőt, akinek a nevetése egy pillanatra megtelt rettegéssel.

De Alex nem mulatott.

Ott ült a pultnál, könyökére támaszkodva, és mintha egy pillanatra megállt volna körülötte az idő. Valami változott. A zene tovább szólt, de már nem zenének hallotta – hanem valami visszafordíthatatlannak.

Érezte, hogy ez egy sorsfordító éj. A korsója fölé hajolt, hosszasan bámult bele az aranyló sörbe, mintha abban keresné a válaszokat.

A hab lassan lecsorgott a korsó oldalán. A háttérben egy kuncsaft hangosan alkudozott egy lánnyal. Az asztalnál egy verőlegény épp pénzt váltott, miközben nevetésbe fúlt fenyegetés hagyta el az ajkát.

Alex tűnődött: merre tovább?

Hajnal.

A kandeláberek egymás után pislákolva hunytak ki. A köd ismét elnyelte az utcákat, a sikátorokban úgy járt a szél, mintha megkísértő szavakat suttogott volna a fülébe. A bűn városa mindig csendes hajnalban – egészen addig, amíg valaki fel nem sikolt benne.

Alex kilépett az ivóból. Megállt. Érezte a pénz szagát – kesernyés, fémes, ismerős.

A sötétség köré gyűlt, és ő hagyta. A léptei alatt tompán nyögött az utcakő. A szívverése lassan felvette az árnyak ritmusát.

A zsebében ott lapult Jimmy cetlije.

Hirtelen mozdulattal előhúzta, kisimította, és megpróbálta elolvasni az utoljára pislákoló lámpa remegő fényénél.

Az oszlop tetején egy holló ült. Fekete volt, mint az ítélet, oldalra billentette a fejét, mintha figyelné Alexet. Akár egy bíró, aki már tudja a választ.

Alex megigazította a kalapját. A papíron ennyi állt:

„The Peacock. Hátsó bejárat. Mr. Taylor”

Megdermedt.

Abban a pillanatban tudta.

A döntés már nem az övé – az ördög érte nyúlt, és nem ereszti többé.

{1} Árnyak angyalai (főcímzene)

{2} Árnyak

{3} Rusty’s

{4} Mulató