Leslie Bruce

Baromi jó anya vagy!

Úgyhogy fogadd el a káoszt, felejtsd el a bűntudatot, és
légy hű önmagadhoz

részlet

Budapest, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Leslie Bruce: You Are a F*cking Awesome Mom.
Published by Seal Press, an imprint of Perseus Books, LLC, a subsidiary of Hachette Book Group, Inc.

Copyright © Leslie Anne Bruce 2019

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2022
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022

Borítóterv Hegyi Péter
Fordította Farkas Veronika
Szerkesztő Csengery Kristóf
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

ISBN 978 963 475 734 4
ISSN 2498 7379

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Drága Anyuka…

1. Mindenki hazudott

2. Egy anya születése

3. Erre nem voltál felkészülve: A szülés utáni beavatási rítus

4. De az Instagramon olyan könnyűnek tűnik!

5. Lehet, hogy egy ideig minden rémes lesz

6. A zsák és az (anyatej)foltja: Az anyahadsereged megtalálása

7. Igazából nem fogsz elválni (valószínűleg)

8. Az anyaságban eltűnik az „én”: a szülés utáni identitáskrízis

9. Az, hogy hogyan táplálod a gyermekedet, nem tartozik másokra. Pont.

10. Amikor egy jó sírásból cunami lesz

11. Az alvásmegvonás a legnagyobb ellenség: Eszközök a józan eszed megtartásához

12. „Hódolj be” a magas derekú farmernak: Tanuld meg szeretni az anyutestedet

13. Le a szégyennel: A külső zajok kikapcsolása

14. Nem, nem tudsz mindent egyedül megoldani: A siker fogalmának újraértelmezése

15. Nem okozol maradandó károkat: mindennapos küzdelmünk az anyai bűntudattal

16. Az önző anya a jó anya

17. Az anyasághoz nem jár epidurális érzéstelenítés

Köszönetnyilvánítások

A szerzőről

Anyámnak

Csodálatos vagy. Nagyon szeretlek, és neked dedikálom ezt a könyvet.

Légy szíves, ezentúl ne mondogasd másoknak, hogy „egy gyerek csodálatos, két gyerek rettenetes”. Mindenki tudja, hogy én voltam a második, Sandra.

Drága Anyuka,

mondani szeretnék neked valamit, amit most rögtön meg kell tudnod: te egy rocksztár vagy. Persze, ez úgy hangzik, mint amit az ember a kávésbögréken lát a Tesco „menő csajok” részlegében, de komolyan gondolom… állati vagány anyuka vagy. Létrehoztál egy emberi életet. Gondolj csak bele! Ez természetfeletti teljesítmény. Növesztettél magadban egy kisbabát, akinek nagy valószínűséggel füle is van. És ki csinálta azt a fület? Te… a saját testedben! A kisbabád neked köszönheti a fülét. Ezt soha ne feledd el, csajszi.

Anyukaként hajlamosak vagyunk önmagunkat hibáztatni, ha rossz napunk van, és lefogadnám, hogy neked is éppen elég rossz napod akadt. Mindig önmagunkat ostorozzuk, amikor úgy érezzük, hogy „nem megy az anyaság”. Úgyhogy bármilyen bűntudat vagy szégyen is gyötör – akár az zavar, hogy nem a szoptatás mellett döntöttél, akár az, hogy vissza kellett menned dolgozni, akár csak az, hogy nem imádod az anyaság minden egyes pillanatát –, ENGEDD EL!

Most is arra használod azt a kevéske szabadidődet, hogy egy anyaságról szóló könyvet olvass, hogy a lehető legjobb anyuka legyél, úgyhogy eleve nagyon jó vagy. Ha rám hasonlítasz, akkor te is fennkölt elképzelésekkel vágtál bele az anyaságba, de nem sokkal azután, hogy a szülés utáni mámor elmúlt, szép lassan mellbe vágott a valóság.

A dolgok nem mindig alakulnak a terveink szerint. Mindig akadnak majd olyan napok, amikor úgy fogod érezni, hogy nem bírsz mindent kézben tartani, és lehet, hogy tényleg nem, de ettől még nem vagy rossz anya… csak normális. Emlékeztesd magad arra, hogy minden nap azzal a céllal kelsz, hogy minden tőled telhetőt megtegyél a kisbabádért, a családodért és önmagadért, és ez pont elég! Egyszer beszéltem egy korai gyermekgondozási szakértővel az „elég jó” anyaságról és apaságról; ő azt mondta, hogy nem az a fontos, hogy az ember tökéletes szülő legyen, csak hogy „elég jó” szülő, ami azt jelenti, hogy az idő legalább ötven százalékában minden tőle telhetőt megtesz. Mindaz, amit ezen felül nyújtunk, csak hab a tortán. Nekem például nagyon tetszik ez a hozzáállás, és azt kívánom, bárcsak már azelőtt megosztotta volna velem valaki, mielőtt anyává váltam volna. De mi is a mi kötelességünk más nőkkel szemben, amikor ők is anyává válnak?

Pár hónappal azután, hogy Tallulah megszületett, egy jó barátnőm, Julie eljött meglátogatni minket. Én éppen akkor hagytam magam mögött a negyedik trimeszter ködét, és váltam végre alkalmassá arra (mind mentálisan, mind fizikailag), hogy társaságban is megjelenjek. Ott ültünk a konyhaasztal mellett, miközben Tallulah aludt, és Julie megosztotta velem, hogy ő és a férje szintén családot készülnek alapítani.

– Tudom, hogy te nem a cukormázas verziót fogod előadni, Leslie – kezdte a lelkesedéstől tágra nyílt szemmel, ugyanakkor szinte megacélozva a lelkét. – Mondd meg a szemembe… mennyire nehéz?

Felnevettem. – Melyik része?

– Az egész… – válaszolta ő a levegőben körözve a kezével. – Mennyire nehéz anyának lenni?

Ha szegény Julie pár héttel korábban látogatott volna meg, akkor ezen a ponton kimentettem volna magam, hogy kimenjek a fürdőszobába, és eszeveszett kutatásba kezdjek a megmaradt fogamzásgátló tablettáim után, hogy összetörhessem és a kávéjába csempészhessem őket.

Nagy szerencséjére ekkorra már kiegyensúlyozottabb volt a lelkiállapotom.

Egy pillanatra elgondolkoztam, hogy hogyan válaszoljak erre az egyszerűnek tűnő kérdésre. Hogyan lehetnék őszinte a barátnőmmel anélkül, hogy halálra rémiszteném? Tudtam, hogy rendelkezem azzal az abszolút ki nem érdemelt hatalommal, hogy képes vagyok átformálni az elképzeléseit egy hatalmas életeseménnyel kapcsolatban, és nagyon óvatosan akartam ezt kezelni.

Meséljem el neki, milyen érzés, ha az ember mellbimbóját két óránként véresre szopja egy apró kis lény? Vagy koncentráljak inkább arra a túláradó szeretetre, ami mindig eltölt, amikor a lányom megszorítja kis kezével az ujjamat? Mert mindkettő őszinte lenne. Ez egy hullámvasút, amit a végtelen öröm és energia, a mindent felülíró hála, továbbá a kimerültség, szomorúság és irracionális, mániás rohamok fémjeleznek.

Ez az ember életének legjobb időszaka és legrosszabb időszaka.

Kedves barátnőm engem bámult az asztal felett, lelkesen várva, hogy előadjam neki az #anyákélete hogyan s mikéntjét úgy, ahogyan szerinte csak én tudom. És valóban elő tudtam volna adni. Biztosra vettem, hogy a sztorijaimtól Julie inkább örök önmegtartóztatást fogadna.

A szívem mélyén úgy éreztem, hogy a barátnőm életét totálisan elcseszné egy gyerek. Ő lelkes, sokat utazó és elképesztően független nő, aki a karrierjében is rendkívül sikeres egy sportruházati cég felsővezetőjeként.

Bár biztosra vettem, hogy melegszívű, kedves és együtt érző barátnőm a világ legcsodálatosabb anyukája lenne, azt is tudtam, hogy ha át kéne váltania „főnökasszonyból” „kismamává”, az elképzelhetetlen mértékben felborítaná a világát. Szóval, mondjam el neki, hogy most élete legnehezebb kalandjára vállalkozik, amire semmi nem készítheti fel, és aminek része lesz egy teljes és mindenre kiterjedő identitáskrízis is? Hogy lesznek napok, amikor azon fog gondolkozni, hogy miért tartotta vajon valaha is jó ötletnek a gyermekvállalást, majd amikor meglátja a kisbabája arcát, azonnal gyomorforgató hányinger önti el a bűntudattól, amiért egy pillanatra is visszakívánta az anyaság előtti életét?

– Jules – szólaltam meg végül. – Nem jó kérdést tettél fel.

– Ezt hogy érted?

– Amikor lefutsz egy maratont, akkor a szenvedésre gondolsz, vagy a sikerélményre a finisben? – Kicsit elhallgattam, mivel én soha nem futottam maratont. – Nem az út a lényeg, hanem az eredmény. – (Ami szó szerint az ellenkezője mindannak, amit az összes motivációs poszter vagy mém sulykol, de… mindegy.)

– Oké – válaszolta ő. – Akkor mit kérdezzek?

– Hogy megéri-e – válaszoltam.

Julie kicsit forgatta a szemét, majd úgy döntött, hogy belemegy a játékba.

– Szóval…

– Igen – vágtam rá habozás nélkül. – Minden egyes átkozott nap minden egyes pillanata. A kislányom megéri ezt az egészet, és gondolkodás nélkül vállalnám újra.

Szóval, azt mondanám az összes többé-kevésbé új kismamának, hogy én nem leszek képes segíteni abban, hogyan viseljétek a lehető legjobban a gyermeketek gondját, mert csak ti tudhatjátok, hogy mi neki a legjobb. Lehet, hogy adok pár tippet vagy teszek néhány javaslatot, de ez nem kisbabakönyv. Ez anyukakönyv. Ez a könyv azoknak a nőknek szól, akiknek még nem sikerült feldolgozniuk ezt az elképesztő, eszelős, mindent felülíró átmenetet, és még mindig görcsösen kapaszkodnak a boldogság utolsó morzsáiba. Ez azoknak a kismamáknak vagy akár félig-meddig anyukáknak szól, akik úgy érzik, hogy az életüket kisiklatta egy kisbaba, és nem igazán találják a helyüket ebben az új világban. És ami a legfontosabb, az összes olyan nőnek szól, aki a lehető legjobb ember szeretne lenni, nemcsak a gyermeke érdekében, hanem a sajátjában is.

Amikor úgy döntöttem, hogy megírom ezt a könyvet, éppenhogy csak túljutottunk a kislányommal, Tallulah-val töltött első közös évünkön. Én annyira szenvedtem, hogy legszívesebben a háztetőkről kiabáltam volna világgá, hogy más anyukák ne érezzék magukat annyira elszigetelve vagy értéktelennek, ha nem csupa tejszínhab és szivárvány az életük. Még az Unpacified nevű weboldalt és médiaplatformot is létrehoztam, ami segít elnavigálni a kismamáknak ebben az átmenetben. Mint kiderült, a kiadókeresés és egy könyv eladása elég hosszú folyamat is tud lenni, és ezalatt megint teherbe estem. Bár ez a történet legnagyobbrészt a lányommal megtett utamról szól, az itt következő szöveg egy részét kilenc hónapos terhesen és a fiammal, Romannal töltött első napok során írtam. Úgyhogy ha egy része rendkívül frissnek tűnik, az azért van, mert… tényleg az. Az első kisbaba eléggé megrázza az embert, de ne becsüljétek alá azt a zsonglőrmutatványt sem, amit az egyről kettőre való átállás jelent.

Én nem akarok úgy tenni, mintha az anyai létben való botladozás varázslatos utazás lenne, és azt sem jelenteném ki, hogy minden egyes szenvedés csinos piros masnit kap majd. Lesznek gyönyörű, ideális pillanataid is, amikor legszívesebben megállítanád majd az időt, ugyanakkor olyan napjaid is, amikor meg akarsz szökni az életedből. És ez nem baj. Emlékeztetnélek arra, hogy jogod van az érzéseidhez… bármit is érzel. Te intelligens, erős nő vagy, aki képes megbirkózni két ellentétes érzelemmel. Az anyaság nem egydimenziós. Átkozottul sok rétege van.

De ismét emlékeztetnélek arra, hogy harcos vagy. Csatába indultál a kisbabádért, és ezért tiszteletet, szeretetet és együttérzést érdemelsz. Te vagy a gyermeked hőse, és még a hősöknek is akadnak nehéz napjaik.

És leginkább azt szeretném a tudtodra adni, hogy nem vagy egyedül.

Puszi,

Leslie

1 Mindenki hazudott

„Ez a legnehezebb, leghálásabb dolog, amit valaha is csináltam.”

Miután a lányom megszületett, gyakran feltették nekem azt a kérdést, hogy „Milyen az élet friss anyukaként?”. Éveken át hallgattam, ahogy a nők azt válaszolják, hogy „nehéz, de megéri”, vagy valami ehhez hasonlót, mintha szándékosan ki akarnák hangsúlyozni, hogy az örömök felülmúlják a kihívásokat. Ez a frázis súlyt és hitelességet biztosít a minket megelőző anyáknak, miközben arra is emlékezteti az embert, hogy az anyaság boldogságához képest minden egyéb eltörpül.

El tudjátok képzelni, hogy néztek az emberek, amikor én azt válaszoltam, hogy „hát, nem élvezem túlzottan”.

Ha ezt olvasod, akkor valószínűleg már rájöttél, hogy az élet egy kisbabával meglehetősen eszelős. Persze, egyben csodálatos kaland is, amiért rendkívül hálás az ember, egy kicsit mégis olyan érzés, mintha elgázolt volna minket egy tehervonat. Nincs igazam?

És őszintén szólva, bizonyos értelemben tényleg ez történt. Az anyaság őrületéhez semmi sem fogható.

Amikor én 2014 októberében édesanyává váltam, harminckét éves nőként, aki tíz éven át sikeresen építgette a karrierjét, az teljesen a feje tetejére állította a világomat. A lányom születése előtt átrágtam magam az összes kötelező babakönyvön, amiket a barátaim és családtagjaim ajánlottak; annyira fel akartam készülni az érkezésére, amennyire csak lehet, ezért felvérteztem magam az összes eszközzel és tippel, ami azzal kecsegtetett, hogy megkönnyíti az életemet egy újszülöttel.

A legtöbb várandós anyukához hasonlóan engem is elárasztottak figyelmeztetésekkel azzal kapcsolatban, hogy milyen „kimerült” és „hormonális” leszek, miközben ennek az új szerepnek a felelősségével és valós problémáival birkózom majd, de én nem aggódtam túlzottan. A nők az emberiség hajnala óta elboldogulnak a gyermekszüléssel és a kisbabákkal; biztosra vettem, hogy nekem is menni fog. Úgy értem, még a tinimamiknak is sikerül, akkor csak nem lehet olyan nehéz, ugye?

Mint kiderült… valójában átkozottul nehéz.

Megmondom, mi van: manapság a nők felkészületlenebbek a családalapításra, mint bármikor korábban voltak (talán csak a kőkorszak kivételével). Ez talán merész kijelentésnek tűnhet, de vállalom.

Persze, te is biztosan végignézted, ahogy a barátaid és családtagjaid egy részéből anya lesz, és ők valószínűleg biztosítottak arról, hogy az anyaság felébresztette a lelküket. Talán még olyanokat is mondtak, hogy az anyaság csurig töltötte a szívüket, és attól a pillanattól fogva, hogy a gyermekük megszületett, valamiféle természetfeletti anyai ösztön kezdett lüktetni az ereikben.

Sajnálom, hogy ezt tőlem kell megtudnod, de hazudtak neked. Nem mindenki, de elég sokan.

Nézd, tudom, hogy valószínűleg van egy olyan jó barátnőd középiskolából, aki mindig is őszintén megmondta neked a tutit, aki szembesített azzal, milyen szánalmasnak tűnik, hogy folyamatosan hívogatod azt a srácot (beismerem, én is tettem ilyet!), de amikor megszületett a kisbabája, valahogy mégis elfelejtette megemlíteni, hogy milyen nehéz ez az egész.

Időnként az elhallgatás is hazugság. És azért azt is érdemes felhozni a védelmében, hogy valószínűleg csak meg akart kímélni téged a valóságtól, vagy bármit hajlandó lett volna mondani, ami segít abban, hogy a víz felett tudja tartani a fejét, mert az igazat megvallva az anyaság úgy támad az emberre, mint egy éjszakai betörő. Esélyed sincs ellene, mert váratlanul lep meg.

Mi modern nőként egyszerűen nem vagyunk felkészülve az átváltozásra független főnökasszonyból anya-anya-anyává. Ez talán meglepően hangzik, mivel tájékozottabbak, sikeresebbek és motiváltabbak vagyunk a minket megelőző összes korábbi nemzedéknél, de pont ez a baj.

Az anyává válás természetes életesemény, de nem mindig tűnik természetesnek. Sőt, elég természetellenes benyomást is kelthet, főleg az elején. Sok kismama életében felborítja a status quót. Nagyon sok mindenről le kell mondanunk az anyaságért: a testünkről, az identitásunkról, a prioritásainkról, a józan eszünkről, és bizonyos esetekben még a karrierünkről is. Az anyaság nem könnyű, de valamikor az idők során úgy kezdtük kezelni, mintha az lenne, mert felhagytunk azzal, hogy felkészítsük rá magunkat.

Lehet, hogy ez az ára annak, hogy a „girl power” nemzedékébe tartozhatunk? Ne érts félre, én tiszta szívemből hiszek abban, hogy erős lányokat kell nevelnünk, akikből akárki és akármi is lehet, mert az emberiség történelmének nagy része alatt nem ez volt a helyzet. Manapság egyre több kislányt nevelnek arra, hogy az anyaságon túlmenően is értelmes, kielégítő és jelentőségteljes életet éljen, amit nem a neme határoz meg.

Vegyünk például engem. Kislányként mindig is a paleontológusok jaj, de szexi szakmája lebegett a szemem előtt. Mindenhova magammal cipeltem a kis játékretikülömet, ami tele volt dinoszauruszos könyvekkel. Soha nem játszottam „papás-mamást” a barátaimmal, és nem tologattam babákat játékbabakocsiban. Szerintem nem is volt túl sok babám, leginkább azért, mert a bátyám előszeretettel tette tönkre a játékaimat. Egyszer leolvasztotta a Ken babám arcát öngyújtóval; az volt életem egyik mélypontja.

A gyerekeket manapság már az iskolában sem tanítják „háztartásvezetésre”, noha az szerintem mindenkinek jól jönne, mind a lányoknak, mind a fiúknak. Gondoljunk csak bele: mikor hallottuk utoljára bárkitől is, hogy háztartástanórája lett volna? Az tuti, hogy nekem soha nem volt. Miközben ezt írom, meg kellett néznem az interneten, hogy hogyan készül a sült csirke (most komolyan, az egész életem egy nagy multitasking).

Az iskolán túlmenően, a saját anyám (aki tizennyolc éven át háztartásbeliként dolgozott) is arra bátorított, hogy tanuljak, sportoljak, sőt, hogy nyugodtan hódoljak a paleontológiával kapcsolatos excentrikus álmaimnak is. Azt kívánta, hogy nekem több lehetőségem legyen, mint amennyit érzései szerint ő kapott fiatal nőként, és ez szerintem nem olyan ritka jelenség. A mostani húsz-harmincéves nemzedék anyukái szerintem valahol June Cleaver és Katy Perry közé csúsztak, úgyhogy azzal akartak felvértezni minket, amire szerintük a legnagyobb szükségünk van: vad ambíciókkal és rendíthetetlen önbizalommal.

Anyám soha nem tanított meg arra, hogy mi a teendő egy durvább pelenkakiütés esetén, vagy hogyan lehet eltávolítani az anyatejfoltokat (ezen a téren amúgy sem tudott volna segíteni, mert soha nem szoptatott. Hogy őt idézzem, „az egy kicsit barbár gyakorlatnak tűnt számomra”. Fogok még mesélni róla. Ő igazából a legjobb anya – és egyben a legrosszabb is). Az a lényeg, hogy nem akarta előre azt feltételezni, hogy anya leszek, és azt sem akarta, hogy én azt higgyem, hogy ez lehet életem egyetlen célja, amiért hálás is vagyok neki. De miközben „halljátok szavam” típusú erős nőt próbált nevelni belőlem, lemaradtam néhány fontos leckéről, amelyek jó szolgálatot tettek volna nekem, amikor a lányom megszületett.

Sokan abban a meggyőződésben nőttünk fel, hogy számunkra nem az anyaság az egyetlen elképzelhető életcél. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy ne lett volna egy olyan nagynénénk, anyósunk vagy nagymamánk, aki ne tett volna fel rendszeresen passzív-agresszív kérdéseket a gyermekvállalási hajlandóságunkkal kapcsolatban, vagy ne tett volna kellemetlen megjegyzéseket a korunkra, de a környezetünk nagy része egyetértett abban, hogy ennél sokoldalúbbak is lehetünk. Hogy az anyaság csak egy aspektusa az életnek, nem az egyetlen.

Csak az a baj, hogy miközben létrehoztuk ezt az „új normalitást” a nők számára – ami fontos –, elmulasztottunk bizonyos ismereteket továbbadni a következő nemzedéknek. És ez komoly veszteség, mert bármilyen fejletté is vált a társadalmunk, még mindig mi vagyunk az egyetlen olyan nem, amely képes kitolni egy új emberi életet az altestéből.

Mindez felveti azt a kérdést, hogy honnan a fenéből kellene tudniuk a mai nőknek, hogy mit csináljanak, amikor kisbabájuk lesz? Arra számítunk, hogy ugyanazzal a kompetens hozzáállással fogunk megküzdeni az anyasággal is, amit a kisbaba előtti életünkben tanúsítottunk, ezért, amikor szar kerül a palacsintába (vagy, az én esetemben, a könyvespolcra, a szőnyegre, a hintaszékre… gyakorlatilag mindenre a pelenkázóasztal egyméteres körzetében), eszünkbe sem jut segítséget kérni. Már rég hozzászoktunk a „mindenre képes vagyok” mentalitáshoz, és arra számítunk, hogy az anyaság csak egy újabb trófea lesz a lenyűgöző győzelmeink sorában, amelyekért megharcoltunk. Ez elég komoly elvárásnak tűnik bármelyik nőtől önmagával szemben, nemhogy egy újdonsült anyukától.

Sok olyan nő számára, aki erős személyes és szakmai identitással bír, az anyává válás az életük teljes átstrukturálását jelenti. Azok az első napok egy kifejlett hurrikánra emlékeztetnek, alvásmegvonással, könnyfoltokkal és folyamatos kétségekkel tarkítva. A percek valahogy óráknak tűnnek bennük, de a napok olyan gyorsan elszaladnak, hogy fogalmunk sincs, hogy most kedd van-e vagy péntek. Maga az idő is teljesen szubjektívvé válik, és a határozott körvonalak egyszerűen megszűnnek létezni.

A gyermekvállalás elképesztően hálás élménnyé tud válni, de sokak esetében ez nem lesz nyilvánvalóvá egyik napról a másikra. Az igazság? Egy kisbaba ellátása komoly küzdelem is lehet, főleg az elején. Én mindig is imádtam a lányomat, ehhez kétség sem férhet, de egyáltalán nem élveztem, amíg egy kicsit nagyobb nem lett. Elég nehéz olyasmit élvezni, amit az ember kudarcélményként él meg. Ha ezt kimondom, akkor néhányan talán seggfejnek fognak tartani, ugyanakkor őszinte is vagyok… és ha az anyaságról van szó, szerintem senkinek nem segít, ha megjátsszuk magunkat.

Ennek az új életemnek minden egyes pillanata Tallulah-ról szólt; ő kisajátította a teljes figyelmemet és minden energiámat, és még a testem is csak az ő jólétének az eszközévé vált. Nem csak annyiból állt a dolog, hogy az én igényeim hátrébb sorolódtak a lányoméihoz képest; egyszerűen fel sem kerültek a listára. És valahol, az elmém legsötétebb zugaiban, neheztelés ébredt bennem emiatt. Én voltam valaki, mielőtt anyává váltam volna, de ahogy a napok hetekké nőttek, a hetek pedig hónapokká, nem mindig tudtam felidézni, hogy ki is vagyok.

Azon kaptam magam, hogy a kisbaba előtti életemről álmodozom: a spontán mozizásokról, a hétvégi kirándulásokról a férjemmel, olyan könyvek olvasásáról, amelyek nem altatási módszerekről szólnak, az olyan második pohár borokról, amelyek után nem kell csíkteszttel ellenőriznem az anyatejem alkoholtartalmát. Még a munkámról is ábrándoztam! Mit meg nem adtam volna azért, ha pár órára kiszabadulhatok az etetés, mosdatás, tisztába tevés, ringatás, ismétlés elmezsibbasztó körforgásából. És a hosszú éjszakák sötét ködében azon kaptam magam, hogy arra vágyakozom, amit egy újdonsült anyuka soha nem ismerhet be hangosan: a régi életemre.

És hogy még rosszabb legyen a helyzet, az én nézőpontomból tényleg úgy tűnt, mintha én lennék az egyetlen kismama, akinek küzdelmes az élete. Ahányszor pörgetni kezdtem a közösségi oldalakat, számtalan olyan fotót láttam, amelyeken az anyukák mérhetetlenül élvezték a kisgyermekes létet. Az összes kép egy kaptafára készült: gyönyörű anyuka szerepelt rajta bohó kontyba font hajjal, ami láttatni engedte makulátlan bőrét, amint párnákkal megrakott pihe-puha ágyban fekszik, és az alvó újszülöttjét bámulja ábrándosan.

Az olyan platformok, mint a Facebook és az Instagram, behódoltak ennek az új szülői szuperfajnak: az unikornisanyukáknak, azoknak a plakátszépségű nőknek, akik minden jel szerint kiteljesedtek az új szerepükben, és akiknek a fotóiról mintha mindig az sugározna, hogy „Nincs ebben semmi különleges, emberek. Már szinte unom, hogy ilyen tökéletes anya vagyok. Mi? Van, akinek ez nehéz?”. És valamilyen oknál fogva ezek a nők váltak azzá az új mércévé, amelyhez az újdonsült anyukák mérik magukat – és egymást. Ez olyan közösségi médiát hozott létre, ami irreális teljesítményt követelt meg a nőktől. És ettől tudnak a dolgok nehézből veszélyessé változni.

Az én napjaim köpetekkel és verejtékfoltokkal borítva teltek, nem pedig álomszerű, lágy szűrők ködében. Az én gyerekem szupercuki pattanásos korszakon esett át, és a mosatlan, csomóba fogott hajam egyáltalán nem felelt meg a „laza báj” típusú frizurák követelményeinek. Más anyukák őszintének tűnő tapasztalatai láttán értéktelennek, idegesnek és sikertelennek kezdtem érezni magam.

Csak egy dologban lehettem biztos: hogy ami az anyaságot illeti, én teljesen elbuktam. Hogy nem azt nyújtom a lányomnak, ami járna neki, és ő többet érdemelne. Abban a pillanatban, ahogy megérkezett, őrülten beleszerettem (ami egyáltalán nem olyan gyakori élmény; én a morfinnak tulajdonítom), és ettől csak még inkompetensebbnek éreztem magam, és még jobban kételkedni kezdtem önmagamban. Én a legjobbat akartam nyújtani a kisbabámnak. Minél nehezebbé vált ez a küzdelem, annál legyőzöttebbnek éreztem magam.

Úgy értem… hogyan is csinálják azok a „tinimamik”? Bár nem feltétlenül azokat a lányokat kellene a tökéletes anyaság mércéjének tekintenünk, én arra tippelnék, hogy a nagyvilági tapasztalataik hiánya valójában előnyt jelent számukra ezen a konkrét területen. Anyám azt mondta a saját élményeivel kapcsolatban, mint fiatal anyuka: „Egy kisbaba nem is borítja fel annyira az ember életét, ha eleve nem igazán volt élete”.

Úgy tűnik, nekem a sikerem okozta a bukásomat. Én olyan kiforrott személyiség voltam, és annyira határozott elképzelésekkel rendelkeztem a személyiségemet illetően, hogy az anyaság mindent megkérdőjelezett, amit önmagamról gondoltam. Ez az új világ semmiben sem hasonlított arra a régire, amelynek a felépítésére rengeteg időt fordítottam, és nagyon magányos, idegen helynek tűnt. Úgy éreztem magam, mint egy hajótörött, akit csak a túlélés motivál.

Most – utólag, egy átaludt éjszakával a hátam mögött – már nyilvánvalónak tűnik számomra, hogy leginkább támogatásra lett volna szükségem. Más nők együttérzésére és őszinteségére a teljesíthetetlen elvárások terhe helyett. Sokat segített volna, ha tudom, hogy nem csak számomra küzdelmes ez a helyzet. Hiányzott egy közösség biztonsága, ami átvezet ezen az időszakon. És leginkább az anyukámra lett volna szükségem. De sok kortársamhoz hasonlóan én is elköltöztem otthonról, amikor karriert kezdtem építeni. Bár csak kilencven percnyi autóútra laktam a szüleimtől északra, már nem állt rendelkezésemre az a megnyugtató „anya itt van a szomszédban” érzés, amire olyan sok újdonsült anyuka vágyik.

Gondoljunk csak bele: a mai nukleáris családok tagjai általában sokkal távolabb élnek a rokonaiktól – vagy az azoknak megfelelő emberektől –, mint bármikor korábban a történelem során, minek következtében sok első gyermekes édesanya nélkülözi azt a magától értetődő segítséget, amire szükségünk lenne ebben az átmeneti időszakban.

Sok régi kultúrában az emberek összefogtak, hogy segítsenek a kismamáknak rendbe jönni a terhesség után, és támogassák őket, miközben beleszoknak az új életükbe. Erre céloz az afrikai szólás, miszerint „egy gyermek felneveléséhez egy egész falu kell”. Ez közhely, de a közhelyek nem ok nélkül születnek meg. A nagy családok még a huszadik század közepén is szomszédok maradtak, néha egyenesen ugyanabban az utcában éltek, ahogy az anyám családja is Chicago South Side negyedében, ahol mind a négy nővér egy utcában lakott az anyjával.

Az újdonsült anyukák régen a közösségük más nőtagjaitól kaptak bátorítást, vigaszt és segítséget. Ezeknek a társulásoknak a megszűnése is hozzájárult részben az antepartum és posztpartum segítségnyújtók – mint például a dúlák, a terhességi tanácsadók és az éjszakai dadusok – népszerűségének megnövekedéséhez, főleg urbánus környékeken, ahol általában több nő kerül távolabb a családjától.

Eléggé beijedtél már? Esküszöm, hogy meg fogja érni ez az egész, de még mielőtt folytatnánk, hadd ismételjem meg: én mérhetetlenül szeretem a gyerekemet. A kislányom a legjobb dolog, amit valaha is csináltam. Amikor csecsemő volt, gyakran sírva mondogattam a férjemnek (egy vagy három pohár bor után), hogy nem tudom, mivel érdemeltem ki őt, és őszintén hiszek is ebben. Utána másnap reggel általában lekakálta a tenyeremet, és helyreállt a kozmikus egyensúly. (Pusztán a jegyzőkönyv kedvéért: igen, ez tényleg megtörtént. Az ebben a könyvben szereplő anekdoták mindegyike száz százalékban a valóságon alapul, bármilyen hihetetlennek is tűnnek.)

Végső soron igazából nem a drága kisbabám okozta az idegösszeroppanás-szerű lelkiállapotomat. Ő csak egy ártatlan kis ember volt, aki szintén komoly változásokon esett át, miközben megismerkedett a körülötte lévő világgal és a saját kis testével. Ez az őrület belőlem fakadt, és a saját anyává válási küzdelmemből.

Akkor tettem meg az első lépést a helyzet kezelése felé, amikor ezt felismertem.

Miközben ezt írom, a lányom már négyéves, és csodálatos kislánnyá nőtt, akit egyszerűen imádok (azt a néhány hisztit leszámítva, amelyek legfrissebbikének a során a fejemhez vágott egy salátacsipeszt, és azt visította, hogy „tűnjek el” a saját otthonomból). Mióta elmúlt a csecsemőkora, számtalan órát töltöttem a barátaimmal, családtagjaimmal, sőt, még a kedvenc Starbucks-pultosom húgával is erről az átmenetről beszélgetve. Szinte látom a megkönnyebbülést a tekintetükben, amikor valami olyasmit mondok, amit soha nem szoktak hallani: „Néha nagy szívás ez az egész, nem igaz?”.

Valahogy azt hitették el velünk, hogy nem szabad azt éreznünk, hogy elegünk van, vagy hogy nem vagyunk erre felkészülve. Mintha rossz fényt vetne ránk, ha elismernénk, hogy a gyermekvállalás keményebb dió, mint azt lehetségesnek gondoltuk; ezért senki sem beszél erről. Mindezt – a szorongásainkat, a félelmeinket és az önmagunkkal szemben táplált kételyeinket – elfojtjuk, és erőltetett mosolyok mögé bújunk. Az ideg-összeroppanásainkat azokra a pillanatokra tartogatjuk, amikor egyedül maradunk. Meg vagyunk győződve arról, hogy más kismamák nem szenvednek annyit, mint mi, és hogy ez azt jelenti, hogy mi rettenetesen rossz anyák vagyunk.

Anyukák, szeretnélek megnyugtatni titeket, hogy bármilyen rossz napotok is volt, valaki átélte már ugyanezt előttetek, és nemsokára utánatok is át fogja élni valaki. Teljes bizonyossággal jelenthetem ki, hogy más anyuka is elfelejtette már becsatolni a kisbabáját az autósülésbe, mielőtt felhajtott volna az autópályára, és más anyukának is fel kellett már hívnia a gyerekorvost azért, mert lehányta a kisbabáját. Konkrétan tudom, hogy más anyuka is elszaladt már úgy a kínai kajáért, hogy egy üvöltő gyermekhez ért haza, akit véletlenül otthon felejtett, és más anyuka is öntött már véletlenül anyatejet a férje turmixába (bár az én férjem kicsit kételkedik abban, hogy ez tényleg annyira „véletlen” lett volna). Tudom, hogy más anyuka is pakolt már újszülöttpelenkákat a kocsiülésre, hogy anélkül könnyíthessen magán, hogy vissza kellene mennie a bevásárlóközpontba egy nyűgösködő kisbabával.

És minden kétséget kizáróan tudom, hogy más anyuka is töltött már magának egy pohár bort jóval dél előtt, majd sétált ki a garázsba, hogy hangosan sírjon, miközben Taylor Swiftet hallgat (amiben sajnos megzavarta egy szomszéd, aki úgy döntött, hogy kideríti, honnan jön „az az ijesztő bömbölés”), és miután rájössz, hogyan kezeld ezt az elképesztő változást, ki fog derülni számodra, hogy anyának lenni, igen, a legnehezebb és leghálásabb dolog, amit valaha csináltál.

A gyermekvállalás olyan lélekformáló élmény, ami örökre megváltoztatja egy nő életét. Ezért felmerül bennem a kérdés, hogy vajon mikor kezdtük úgy gondolni, hogy egy ilyen monumentális életeseményt olyan könnyen lehetne kezelni?

Én hiszek abban, hogy miközben az anyaság kötéltáncát járjuk, kulcsfontosságú, hogy mi, nők tisztában legyünk azzal, mekkora szívás is tud lenni a gyerekszülés. Ugyanakkor szeretnélek megnyugtatni afelől, hogy idővel minden könnyebb lesz, abszolút túl fogod élni, és nem vagy egyedül. Nagyon megnyugtató tud lenni a tudat, miszerint előfordulhat, hogy nehezen bírod – nagyon nehezen –, és mégis csodálatos anyuka vagy.

És… az vagy.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Abril Fatface – SIL Open Font License
Barlow Condensed – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Montserrat – SIL Open Font License
Playfair Display – SIL Open Font License