Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ RÉSZ

I. A család vagyona

II. A Cascabel család

III. A Sierra Nevada

IV. Nagy elhatározás

V. Úton

VI. Az utazás folytatása

VII. A Caribun keresztül

VIII. Kaland

IX. Nem szabad tovább menni

X. Kayette

XI. Szitka

XII. Szitkától a Yukon erődig

XIII. Cascabelné Kornélia ötlete

XIV. A Yukon erődtől Port Clarence-ig

XV. Port-Clarence

XVI. Búcsú az új világrésztől

MÁSODIK RÉSZ

I. A Bering tengerszoros

II. Két áramlat közt

III. Északnyugat felé

V. November 16-ától december 2-áig

V. A Liakhov-szigetek

VI. Telelés

VII. Cascabel úr tréfája

VIII. A lakútok országa

IX. Az Obig

X. Az Ob folyamtól az Ural hegységig

XI. Az Ural hegyek

XII. Befejezett utazás, amelynek még nincs vége

XIII. Aggodalmak

XIV. Végkifejlet, melyet a nézők zajosan megtapsolnak

XV. Befejezés

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

CÉSAR CASCABEL

fordította:
Huszár Imre

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-880-9 EPUB
ISBN 978-963-559-881-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
César Cascabel

első kiadás: 1890
az elektronikus változat az 1917. évi
harmadik magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Georges Roux XIX. századi eredeti illusztrációja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

I.
A család vagyona

- Senki sem adhat közületek még egy pár fillért?... Rajta, gyermekek, motozzátok ki a zsebeiteket!

- Nesze, apám, - felelte a kis leány.

Zöldes, gyűrött és szennyes négyszögletes papírdarabot vett ki a zsebéből. E papír felirata e majdnem olvashatatlanná vált szókból állt: United States Fractional Currency.

Csekély értékű pénz volt ez és a 10-es szám hatszoros ismétlésben fordult elő rajta, ami azt jelentette, hogy az értéke tíz cent, vagyis körülbelül ötven fillér.

- Hol szerezted ezt? - kérdezte az anyja.

- Mindössze ennyi maradt a legutolsó bevételemből, - felelt a kérdezett.

- És neked egy filléred sincs 8ándor?

- Nincs, apám.

- Neked sincs, János?

- Nekem sincs.

- Mennyi hiányzik még, César? - kérdezte a neje.

- Két cent hiányzik az összeg kikerekítésére, - felelte Cascabel úr.

- Itt van a két cent is, igazgató úr, - mondta Szegfűszeg, egy kis rézpénzdarabot dobott fel a levegőbe, és ügyesen elkapta a kezével. Ezt a rézpénzt is a tüszője legmélyéről szedette elő.

- Bravó, Szegfűszeg! - kiáltotta a kisleány.

- Helyes!... most már meg van az egész! - kiáltotta Cascabel úr.

És csakugyan együtt is volt, mint a derék akrobata és komédiás mondta. Az összeg kétezer dollárra rúgott.

Kétezer dollár valósággal vagyon, ha az ember a közönség nagylelkűségéből keresi meg a pénzét.

Kornélia megölelte a férjét. Aztán a gyermekei is megölelték.

- Vasládát egy titkos zárral ellátott vasládát kell vásárolnom, amelyben a vagyonunk biztonságban lesz, szólt Cascabel az ölelésekből kibontakozva.

- Feltétlenül szükségünk van ilyen ládára? - kérdezte Cascabelné asszonyság, aki a költségtől kissé megijedt.

- Föltétlenül, Kornélia!

- Talán elég volna egy kis ládika is?

- Ilyenek az asszonyok! - kiáltotta Cascabel úr. - A kis ládika ékszereknek való. A vasszekrény vagy legalább is a vasláda pedig a pénznek való és miután kétezer dollárunkkal hosszú útra készülünk...

- Menj hát és vásárold meg a vasládádat, de jól kialkudd ám! - nyugodott meg Kornélia.

A családfő kinyitotta a pompás és kényelmes kocsi ajtaját, amely kocsi műutazásai alatt lakásául szolgált, leszállt a kocsi oldalához illesztett vashágcsón és elindul azon utcák egyikén, amelyek Sacramento város központjába vezetnek.

Február havában Californiában nagy hideg uralkodik, noha ez az állam ugyanazon szélességi fok alatt fekszik, mint Spanyolország. De Cascabel úr, beburkolózván hamis nyestprémmel bélelt jó felöltőjébe és a füléig húzván prémes süvegét, nem sokat törődött a hideggel és vidáman gyalogolt tovább. Vasládába elhelyezni vagyonkáját, ez volt életének legforróbb vágya és ez a vágy végre meg fog valósulni!

Az 1867-dik évnek még első heteit élték.

Ezen idő alatt tizenkilenc évvel az a terület, amelyen ma Sacramento város áll, csak tágas és kopár síkság volt. A közepén egy blockhaus-szerű erőd emelkedett, amelyet, táborhelyeik megvédelmezésére a nyugat-amerikai indiánok támadásai ellen, a legelső ültetvényesek építettek. De mióta az amerikaiak elvették a mexikóiaktól Kaliforniát, akik nem bírták megvédelmezni, rendkívül megváltozott az ország külső képe is. Az erőd helyén széles gyűrűben város emelkedett, amely fia az Egyesült-Államok legjelentékenyebb városai közé tartozik, jóllehet a tűzvészek és vízáradások több ízben elpusztították.

Cascabel úrnak 1867-ben sem az indiánok betörésétől, sem ama kozmopolita rablóbandák támadásaitól nem volt oka tartani, amelyek 1849-ben elpusztították a tartományt. Ez pedig értékes föld volt, északkelet felé a Grass-Valley fennsíkján az ismeretes aranybányák és az Allison-Ranch híres aranytelepei terültek el, amelyeknek kvarcából kilogrammonként egy frank értékű aranyat termelnek.

Az egy kézbe földuzzadt vagyon, iszonyú bukások és leírhatatlan nyomorok ideje elmúlt. Arany keresőket nem találhatni már az angol Columbia ama részében, - a Caribouban sem, amely a washingtoni területen felül fekszik és a hova 1863 táján az aranyásók ezrével csődültek. Cascabel úr nem forgott többé abban a veszedelemben, hogy kis vagyonkáját, amelyet a szó szoros értelmében a teste verítékével keresett és a téli kabátja zsebében magával hordott, útközben ellopják tőle. A vasláda nem volt oly föltétlenül szükséges, mint amilyennek ő vélte, de leginkább azért óhajtotta megvenni, mert hosszú útra készült Far-West területein keresztül, ahol a biztonság csekélyebb volt, mint Kalifornia egyes részeiben, az utazás célja pedig nem volt más, mint visszatérni Európába.

Cascabel úr minden nyugtalanság nélkül ment végig a város széles és tiszta utcáin. Itt-ott gyönyörű tereken haladt át, amelyeknek nagy fái akkoriban még lombtalanok voltak ugyan, s oldalt kényelemmel párosult eleganciával épült szállodák és magánházak, angolszász stílű középületek, számos monumentális templom magasodtak, amelyek Kalifornia fővárosát oly nagyszabású jellegűvé teszik. Mindenütt ügyes-bajos emberekkel, kereskedőkkel, hajótulajdonosokkal, iparosokkal találkozott. Némelyek hajókra vártak, amelyek fel s alá közlekednek a folyón, melynek vizei a Csöndes-óceánba szakadtak, mások pedig a vasúti indóház felé folynak, ahonnét a vonatok a Szövetséges Államok keleti vidékeire veszik útjukat.

Cascabel úr francia fanfarét fütyörészve, a High Street felé tartott. Ebben az utcában már több ízben magára vonta a figyelmét a párisi híres vasszekrénygyárosok, a Fichet és Huret-cégek egy versenytársának raktára. A raktárban William J. Morlan árulta kitűnő gyártmányait, olcsó - legalább aránylag olcsó árakon, miután tudvalevőleg az Egyesült-Államokban valamennyi árucikk méregdrága.

William J. Morlan éppen a raktárában volt, midőn Cascabel úr oda belépett.

- Van szerencsém, Morlan úr, - mondta. - Egy pénzesládát szeretnék vásárolni.

William J. Morlan ismerte Cascabel urat és ki ne ismerte volna őt Sacramentóban? Hiszen három hét óta mulattatta az ottani közönséget. Az érdemes gyáros tehát így felelt:

- Egy pénzesládát, Cascabel úr?... Kérem, fogadja legőszintébb szerencsekívánataimat...

- Vajon miért?

- Mert egy pénzesláda vásárlása mindig arra vall, hogy a vásárlónak van néhány zacskó dollárja, amelyeket biztonságba óhajt helyezni.

- Úgy van, Morlan úr.

- Nos hát, íme ez az, - felelte a gyáros, egy óriási vasszekrényre mutatva, amely méltó lett volna arra, hogy Rothschild testvérek vagy más dúsgazdag bankárok pénztártermeiben foglaljon helyet.

- Oh! … oh!... csak lassabban! - monda Cascabel úr. - Hiszen ebben a szekrényben az egész családom ellakhatnék!... Igaz, hogy a családom is valódi kincs, de e pillanatban nem őket akarom biztonságba helyezni, és zár alatt tartani... Ugyan kérem, Morlan úr, mennyi pénz férhet el éhben a szekrényben?

- Aranyban néhány millió dollár.

- Néhány millió!... akkor hát majd visszajövök érte... később… ha meglesznek a millióim!... Addig is beérem egy kicsi, de nagyon szilárd ládával, amelyet el vihetek a hónom alatt és elhelyezhetek a kocsimban, mikor utazom.

- Olyannal is szolgálhatok, Cascabel úr.

A gyáros egy biztonsági zárral ellátott kisebb fajta ládát mutatott neki, amelynek súlya nem haladta meg a húsz fontot és amely teljesen hasonló volt a bankokban használt pénzesládákhoz.

- Ezenkívül tűzmentes is és a számlán a gyár jótállást vállal érte, - mondta William J. Morlan.

- Pompás... pompás! - felelte Cascabel úr.

Ez teljesen megfelel a célnak, ha ön jót áll a zár biztonságáért.

- A zár titka betűk kombinációján alapszik. Négy betűt kell összekeverni négy abc-ből, ami körülbelül négyszázezer különböző kombinációt föltételez. Azon idő alatt, míg egy tolvaj a valódi betűösszeállítást eltalálja, egymilliószor is fel lehet őt akasztani.

- Milliószor! Morlan úr. Ez valóban remek! ... Mi az ára? Mert ön egyet fog velem érteni, ha azt mondom, hogy egy pénzesláda nagyon drága, ha több pénzbe kerül, mint amennyit az ember belerakhat.

- Nagyon igaz, Cascabel úr. Nem is kérek érte többet hetedfél dollárnál.

- Hetedfél? - felelte Cascabel úr. - Nem szeretem ezt a hetedfeles számot... Beszéljünk kerek számokban. Morlan úr! Adja ide öt dollárért!

- Ám legyen… de csak önnek adom el ily olcsón, Cascabel úr.

Az alku megtörtént és Cascabel kifizette az árát. William J. Morlan felajánlotta, hogy elküldi a ládát az akrobata kocsijába, nehogy a vevőnek kelljen hazacipelnie.

- Mit gondol, Morlan úr? Egy ember, mint az ön alázatos szolgája, aki negyvenfontos súlyokkal játszik!

- No! no! - felelte William J. Morlan nevetve. - Ugyan mondja meg, mennyit nyomnak igazában az ön negyvenfontos súlyai?

- Kerekszám tizenöt fontot, de ne mondja meg senkinek! - felelte Cascabel úr.

Ezzel aztán az érdemes akrobata és William J. Morlan egymást megértve és becsülve elváltak.

Fél óra múlva a pénzesláda boldog tulajdonosa megérkezett a térre, ahol kocsija állomásozott és nem csekély önérzettel tette le az asztalra a «Cascabel cég pénztárát».

Ah! Mennyire megbámulták a családtagok ezt a ládát! És milyen büszkék és boldogok voltak, hogy övék volt!

Hányszor nyitották fel és zárták be! A fiatal Sándor bele akart bújni - csupa mulatságból. De lehetetlen volt, mert még ő se fért el benne!

A mi pedig Szegfűszeget illeti, ő még álmában se látott ilyen szépet.

- Nagyon nehéz lehet felnyitni, - mondta, - a mennyiben nem nagyon könnyű, ha tudniillik rosszul záródik.

- Soha se mondtál ennél igazabbat, felelte Cascabel úr.

Aztán ellenmondást nem tűrő parancsoló hangon és habozást nem engedő sokat jelentő és büszke kézmozdulattal így szólt:

- Rajta, gyermekek, szaladjatok a legrövidebb úton és hozzatok mindent, ami egy fejedelmi reggelihez szükséges. Íme, egy dollárt bocsátok a rendelkezésetekre ... Ma én foglak jól tartani benneteket!

A derék ember! Mintha nem ő «tartotta volna jól» mindennap a családját. De szerette az efféle tréfákat, amelyeken nagyokat nevetett.

János, Sándor és Napoleona egy perc alatt eltűntek Szegfűszeg kíséretében, aki az élelmiszerek szállítására rendelt szalmakosarat vitte a karján.

- És most, miután egyedül vagyunk, Kornélia, beszélgessünk egy kissé, - mondta Cascabel úr.

- Miről, César?

- Miről!... Hát természetesen arról a szóról, amely a pénzesládának nyitjául fog szolgálni. Nem mintha meg nem bíznám a gyermekeimben. Én Istenem, hiszen valóságos angyalok!... Vagy mintha bizalmatlan volnék az iránt az együgyű Szegfűszeg iránt, aki maga a megtestesült becsületesség! ... De az ily szókat titokban kell tartani.

Válaszd a szót tetszésed szerint - felelte Kornélia. - Egészen rád bízom a dolgot.

- Nem viseltetel különös előszeretettel valamely szó iránt?

- Nem én.

- Nos hát, én tulajdonnevet szeretnék választani.

- Helyes!... Legyen hát a César név.

- Lehetetlen. Ez a név nagyon hosszú. A szónak csak négy betűből szabad állnia.

- Végy el két betűt a nevedből... Miért ne írhatnád a César nevet ae helyett é-vel és miért ne hagyhatnád el az r betűt is? Úgy hiszem, hogy szabadon tehetjük ami nekünk tetszik.

Bravó, Kornélia! Ez kitűnő gondolat... Egyike annak, amely gyakran forog eszedben! De ha már egy névből két betűt ki kell hagynunk, jobban szeretnék négyet elhagyni és pedig a tiedből.

- Az enyimből?

- Igen!... Csak a végét tartanánk meg, élia. Ez sokkal előkelőbb hangzású is.

- Ah!... César.

- És ugyebár, örömet fog neked szerezni, hogy a neved a pénzesládánk zárján lesz?

- Igen, miután a szívedben is hordozod… - felelte Kornélia nem kevesebb pátosszal, mint gyöngédséggel.

Aztán vidáman, erőteljesen megölelte derék férjét.

És e kombináció folytán ezentúl senki se fogja kinyitni a Cascabel-család pénzesládáját, ha nem ismeri az Élia jelszót.

Fél óra múlva az élelmiszerekkel a gyermekek is hazaértek. Ízletes szeletekre vágott sonkát és besózott marhahúst hoztak magukkal, továbbá néhányat abból a bámulatos növényből, amelyeket Kalifornia földje terem: óriási káposztafejet, dinnyenagyságú burgonyát és félméternyi hosszú sárgarépát. Ami az italt illeti, válogathattak a legkülönfélébbek közül, amelyeket a természet és a művészet az amerikai torkoknak nyújt. Nem is említve a habzó sörös korsót, mindenkinek ki fog jutni az őt illető rész, egy palack finom sherryből.

Kornélia Szegfűszeg kuktasága közreműködésével egy szempillantás alatt elkészítetté a reggelit. Az asztalt a kocsi második rekeszében, az úgynevezett családi szalonban terítették föl, melynek hőmérsékletletét kellő magasságban tartotta fenn a szomszéd rekeszben elhelyezett tűzhely. Ha e napon, - mint különben mindennap történni szokott, az apa, az anya és a gyermekek kitűnő étvággyal reggeliztek, az oly természetesnek látszik az előzmények után.

A reggeli befejeztével Cascabel ünnepélyes hangon, ahogyan a közönséghez szokott beszélni, így szólt:

- Gyermekeim, holnap el fogjuk hagyni Sacramentót, e nemes várost és nemes lakosait, a kikre, legyenek bár réz-, fekete- vagy fehérbőrűek, csakis magasztalólag emlékezhetünk vissza. De Sacramento Kaliforniában és Kalifornia Amerikában van, Amerika pedig nincs Európában. Már pedig a haza mindig haza marad, és Európa annyi mint Franciaország; aztán itt az ideje, hogy Franciaország évekig tartó távollétünk után ismét «a falai közt» lásson bennünket. Szereztünk-e vagyont? Voltaképpen nem! Mindazonáltal van bizonyos számú dollárunk, amelyek a pénzesládánkban pompásan festenek, mihelyt be lesznek váltva francia aranyra vagy bankjegyekre. Ezen összeg egy része arra való, hogy átszállítson bennünket az Atlanti-tengeren, egyikén ama gyorshajóknak, amelyek a háromszínű lobogóval vannak díszítve, azzal a háromszínű lobogóval, amelyet a nagy Napóleon egykor az óvilág összes fővárosaiban meghordozott... E poharat a te egészségedre ürítem, Kornélia!

Cascabelné asszonyság meghajtotta magát és úgy köszönte meg a baráti érzelmeket, amelyeket férje gyakran szokott hasonló patetikus módon nyilvánítani, mintegy hálául azért, hogy a neje őt a gyermekei személyében Alcidesekkel és Herkulesekkel ajándékozta meg.

Aztán Cascabel úr tovább folytatta:

- Szerencsés utazásunkra is ürítem poharamat! Bárcsak kedvező szelek duzzasztanák a vitorláinkat!

Itt elhallgatott és mindenkinek még egy utolsó pohárral töltött a kitűnő sherryből.

- Te Szegfűszeg, talán azt az észrevételt fogod kockáztatni, hogy mihelyt az átkelési díj megfizettetett, pénzesládánk teljesen ki lesz ürítve?

- Nem én, igazgató úr... hiszen a hajók szállítási díja összeadva a vasúti fuvarbérrel...

- Vasutak, railroadok, mint a yankeek nevezik! - kiáltotta Cascabel úr. - Te együgyű és logikátlan ember, mi nem fogunk vasúton utazni. Tudd meg, hogy meg szándékozom takarítani a szállítási költségeket Sacramentótól New Yorkig oly módon, hogy kerekeken járó házunkban fogjuk megtenni ezt az utat! Remélem, pár ezer kilométertől nem ijed meg a Cascabel-család, amely megszokta az egész világon való barangolást!

- Bizony nem ijedünk meg! – mondta János.

- És mily öröm lesz ránk nézve, ha viszont láthatjuk Franciaországot! - kiáltotta Cascabelné asszonyság.

- A mi Franciaországunkat, amelyet ti, gyermekeim, nem ismertek, miután Amerikában születtetek - folytatta Cascabel úr. - A mi szép Franciaországunkat, amelyet valahára meg fogtok ismerni! Ah! Kornélia, mily ölöm lesz ez rád, a provence-i születésű nőre és rám nézve, aki Normandiában születtem!... Húszévi távollét után…

- Úgy van, César, nagy öröm lesz az.

- Lásd, Kornélia, most minden ajánlatot visszautasítanék, ha mindjárt maga Barnum úr akarna is a színházához szerződtetni! Elhalasztani hazautazásunkat soha!... Inkább a két kezemen mennék Amerikán végig!... A honvágy gyötör bennünket és ezt a betegséget ápolni kell, mikor az ember haza készül!... Nem is ismerek ellene más gyógyszert, mint a hazatérést!

César Cascabel igazat mondott. Nejének és neki sem volt egyéb gondolata, mint visszautazni Franciaországba. Mily elégtételül szolgált nekik, hogy a vágyuk teljesülhetett, miután a pénz nem hiányzott!

- Tehát holnap el fogunk indulni! - mondta Cascabel úr.

- És ez lesz talán a legutolsó utazásunk! - felelte Kornélia.

- Kornélia, - mondta a férje ünnepélyes hangon, - én csak egyetlen egy legutolsó utazást ismerek, azt, a. melynél a jó Isten nem ad térti jegyet.

- Igazad van, Csesar, de mielőtt arra az utazásra indulnánk, nem fogunk-e megpihenni, ha egyszer vagyont szereztünk?

- Megpihenni, Kornélia? Soha! Nekem nem kell vagyon, ha a vagyon tétlenségre és henyélésre csábít bennünket! Azt hiszed, hogy jogod van parlagon hagyni tehetségeidet, amelyekkel a természet oly bőkezűen felruházott? Elképzelheted-e Jánost egyensúlygyakorlatai nélkül? Lehetségesnek tartod-e, hogy Napoleona ne táncoljon többé a kifeszített kötélen egyensúlytartó rúddal vagy a nélkül? Hogy Sándor ne álljon az emberi piramis tetején és Szegfűszeg ne kapjon percenként legalább hat pofont a közönség nagy mulatságára? Nem, Kornélia! Mondd nekem, hogy az eső ki fogja oltani a napot, hogy a halak ki fogják inni a tengert, de ne mondd, hogy a pihenés órája valaha ütni fog a Cascabel-családra nézve!

Most már nem maradt egyéb hátra, mint befejezni az előkészületeket, hogy elindulhassunk holnap, mihelyt a nap Sacramento láthatárán felkelt.

E teendőket is elvégezték ugyanaz nap délután. Szükségtelen mondanunk, hogy a híres pénzesládát biztos helyre tették el a kocsi legvégső rekeszében.

- Ily módon, - mondta Cascabel úr, - éjjel-nappal őrködhetünk felette.

- Valóban, César, - mondta Kornélia, - azt hiszem, hogy e gondolatod igen jó volt és nem sajnálom a pénzt, a mennyiért ezt a vasládát vettük.

- Talán kissé kicsi, de majd nagyobbat fogunk vásárolni, ha a pénzünk megszaporodik, kedves feleségem.

II.
A Cascabel család

Cascabel!... Híres, sőt fényes név az öt világrészben és egyebütt, mint az a művész szokta mondani, aki e nevet becsülettel viselte.

César Cascabel Pontorsonban, Normandiában született és ezen országrész lakóinak minden fortélyában, ravaszságában és fogásaiban alaposan járatos volt. De minden ravaszsága és fortélya mellett becsületes ember maradt és nem szabad őt összetévesztenünk e «komédiások» testületének gyakran joggal gyanús tagjaival. Erényeivel tette jóvá alacsony származását és mesterségének egyéb gyarlóságait.

Cascabel úr nem volt se öregebb, se fiatalabb, mint a milyennek látszott. Kerekszám negyvenötéves. Bölcsője az a kosár volt, amelyet atyja k hátán hordott, mikor a normandiai városokban vásárról vásárra vándorolt. Anyját születése után pár hét múlva elvesztő és az atyja is meghalt néhány év múlva, miután fiát egy komédiás társulatnál elhelyezte. Itt töltötte Césarunk gyermekkorát, bukfencek, tageltorzítások, veszélyes ugrások és tótágasok közt. Aztán fokozatosan clown, gymnasta, akrobata és vásári Herkules lett belőle. Ez volt életpályája addig, míg mint három gyermek atyja és igazgatójává nem lett annak a családi kis társulatnak, amelyet együttesen alapított Cascabelné asszonysággal, született Vadarasse Kornéliával.

A nagy erejű, rendkívüli ügyességű, leleményes és értelmes César Cascabel erkölcsi tulajdonságai nem maradtak hátra fizikai képességei mögött. A kő, amikor lefelé szalad, nem mohosodik meg, hanem inkább kicsiszolódik, lehorzsolja a szögletességét, gömbölyűvé és fényessé lesz. César Cascabel is, negyvenöt év óta folyvást az élet rögös útjain gördülve, annyira kicsiszolódott és kiköszörülődött, hogy ismerte mindazt, amit ismerni lehet, nem csodálkozott, semmi felett és nem lepte meg semmi sem. Miután egész Európát bejárta és Amerikában éppoly otthonos volt, mint a hollandi és spanyol gyarmatokon, csaknem valamennyi nyelvet értette és jól-rosszul beszélte, «még azokat is, amelyeket nem tudott», mint mondani szokta, mert soha se jött zavarba, s taglejtésekkel értette meg magát, mikor a kellő szavak nem jutottak eszébe.

César Cascabel, a közepesnél valamivel magasabb termetű, izmos felsőtestű, hajlékony, kissé kiülő állú, széles fejű, durva hajú, nap- és szélbarnította arcszínű, erős orrú, sűrű bajuszú, élénk, éles kék szemű és nyájas tekintetű ember volt. Mind a harminckét foga meglett volna, ha egyet berakat az állkapcájába. A közönség előtt hatalmas taglejtéseivel, szónoki frázisaival és pátoszával a nagy színészeket szerette utánozni, de otthon nagyon egyszerű és természetes volt és imádta a családját.

Minden viszontagsággal dacoló egészsége mellett, negyvenöt éves koránál fogva nem gyakorolhatta ugyan többé az akrobata mesterséget, hanem még mindig kitűnő volt azokban a mutatványokban, melyeknél a «bicepsz» játssza a főszerepet. Ezenkívül nevezetes tehetséggel bírt a komédiás ipar azon ágában, amelynek neve a «hasbeszélés» és amely igen régi művészet, miután Eustachius püspök állítása szerint az ó testamentumbeli endori jósnő is csak «hasbeszélő» volt. Valahányszor Cascabel Césarnak tetszett, a torkát úgyszólván le tudta a hasába bocsátani. Talán egymaga is képes lett volna egy duettet énekelni? No, talán kétszer se kellett volna rá biztatni.

Végre, befejezéséül említsük meg, hogy César Cascabel különös előszeretettel viseltetett a nagy hadvezérek és főleg Napóleon iránt. Az első császárság hősét épp annyira imádta, a mennyire gyűlölte hóhérait. A Hudson Lowe földijeit, az átkozott John Bullokat. Napóleon volt az «ő emberes! Nem is akarta soha a művészetét produkálni az angol királyné előtt, noha Victoria királyné «felkérette őt az udvarmestere által», mint César Cascabel szokta mondani és pedig oly gyakran, hogy végre ő maga is elhitte.

Cascabel azonban nem volt valóságos cirkuszigazgató, mint pl. Francom, Renz vagy Ciniselli, akik egy egész sereg lovarművész és művésznő, clown, akrobata és zsonglőr élén állnak. Nem! ő csak egyszerű komédiás volt, aki a köztereken végezte mutatványait, a szabadban, ha szép idő járt és sátor alatt, ha az eső esett. Ezen mesterség mellett, mint tudjuk, egy negyedszázad leforgása alatt összekuporgatta azt a takaros összegecskét, amelyet híres pénzesládájában helyezett el.

Mennyi munkának, fáradságnak és nyomorgásnak volt ez a kis pénz jutalma! De most már a család túlesett a dolog legnehezebb részén és haza készült Európába. Az Egyesült-Államokon végigutazva, valamely francia vagy amerikai hajóra fog szállni. Angol hajóra soha!

Egyébiránt, mint említettük César Cascabelt semmi se ejtette zavarba; akadályokat nem ismert, legfeljebb nehézségeket. Remekül értette, hogyan kell keresztülvágni és átküzdeni az életen. Kész lett volna ugyanazt mondani, amit bálványozott hősének egyik marsallja, Lefebvre, a danzigi herceg mondott:

Mutassatok nekem egy lyukat és én keresztül búvok azon!

Valóban, César Cascabel számtalan nagyon apró lyukon bujt keresztül az életben!

Cascabelné asszonyság, született Vadarasse Kornélia, telivér provence-i hölgy, páratlan látnoknő és jövendőmondó, a villamos nők királynéja, akit nemének összes kellemei és mindazon erények díszítettek, amelyek egy családanya becsületére válnak. Diadalkoszorúzott hősnője volt ama nagy női viadornők-viadaloknak, amelyekre Chicago városa meghívta a világ legelső atléta hölgyeit!

Cascabel rendszerint ezzel a szónoklattal szokta bemutatni élete párját. Húsz évvel ezelőtt vette őt nőül New-Yorkban. Vajon kikérte-e házasságához az atyja beleegyezését? Nem! Először azért nem, mert - mint mondta - az ő saját atyja se kérte ki az ő beleegyezését, mikor megnősült és másodszor azért nem, mert a derék férfiú akkoriban már nem élt. A házasság tehát megtörtént, egész egyszerűen, mindazon előzetes szertartások nélkül, amelyek a vén Európában néha annyira késleltetik két lény egyesülését, akiket az Isten is egymásnak teremtett.

César Cascabel egy este Broadwayban a Barnum színházában ahol, mint néző volt jelen, nem győzte eléggé bámulni a kellemet, hajlékonyságot és erőt, amelyet egy francia születésű akrobata nő, Vadarasse Kornélia kisasszony testgyakorlati mutatványaiban kifejtett. Hősünkben azonnal az a gondolat támadt, hogy tehetségét e bájos leány tehetségeivel egyesíti, e két életpályát egymáshoz fűzi és megalapítja családját az apró Cascabeleknek, akik az atyjukhoz és anyjukhoz méltók lesznek. A szünet alatt felrohant a színpadra, bemutatta magát Vadarasse Kornéliának, a legtisztességesebb szándékkal megkérte a kezét és házasságot ajánlott neki, aztán egy nagytiszteletű amerikai clergymant kiszólított a nézőtérről, bevezette a társalgóterembe és megkérte, hogy áldaná meg a tökéletesen egymáshoz illő pár szövetségét. A boldog Amerikában ezt a dolgot ilyen gyorsan el lehet végezni és vajon kevésbé boldogok-e az ily gőzerővel kötött házasságok? Annyi bizonyos, hogy César Cascabel és Vadarasse Kornélia házassága a legboldogabbak közé tartozott mindazok közül, amelyek e földön valaha köttettek.

Elbeszélésünk kezdetén Cascabelné asszonyság negyvenéves, szép, talán kissé izmos termetű, fekete hajú, fekete szemű, mosolygó arcú nő volt és egyetlen foga se hiányzott. Rendkívüli erejét főleg Chicagóban, az emlékezetes versenyküzdelem alkalmával lehetett méltányolni, amikor tényleg egy «dísz-chignon»-nal tüntették ki. Meg kell említenünk, hogy Kornélia még mindig úgy szerette a férjét, mint házasságuk legelső napján és teljes, feltétlen, rendíthetetlen bizalommal viseltetett a lángeszű és rendkívüli férfiú iránt, a kinél nevezetesebb és tökéletesebb típust soha se szült Normandia.

A házaspár első szülötte János volt, aki elbeszélésünk korában tizenkilencéves. Noha az erőművészeti, testgyakorlati, bohóc és akrobata mutatványokban nem is érte utói a szüleit, annál inkább kivált kezeinek nagyfokú ügyessége és éleslátásával, amelyek elegáns, kellemes szemfényvesztővé tették őt, jóllehet a sikereire soha se volt rátartó. János szelíd, gondolkozó fiú volt, kék szemű és b írna hajú, mint anyja. Nagy szorgalmat tanúsított és iparkodott ismereteit gyarapítani, amikor és ahol csak szerét tehette. Ámbár nem szégyellte a szülői mesterségét, mégis belátta, hogy hasznosabb dolgot is lehet tenni, mint a vásári közönséget mulattatni és fel is tette magában, hogy mihelyt Franciaországba érkezik, azonnal más életpályára lép. Miután azonban mély vonzalommal viseltetett az atyja és anyja iránt, e szándékát mindenki előtt titokban tartotta és igazában még magának se volt fogalma arról, hogyan sikerülne új állást szerezni a társadalomban?

A második fiú, az utolsóelőtti gyermek, a társulat artistája, ah! ez már logikus gyümölcse volt a Cascabel házaspár frigyének! A tizenkétéves gyermek gyors volt, mint a macska, ügyes, mint a majom, fürge, mint az angolna. Ez a három láb és öt hüvelyk magas kis clown, egy salto mortaléval jött a világra - ha ugyan az atyjának hinni lehet e tekintetben. Szeretett tréfálni és csintalankodni, mint egy valódi utcagyerek, de a mellett jó természettel bírt, időnként megérdemelte ugyan a pofonokat, de rendesen nevetett, mikor azokat kapta.

Említettük, hogy az idősebb Cascabel fiút Jánosnak hívták. Az anyja követelte, hogy e névre kereszteljék, egyik nagybátyja, Vadarasse János, marseille-i tengerész tiszteletére, akit a karaibok ettek meg. Cascabelné asszonyság a saját családja történetének ezen epizódjára nagyon büszke volt. Maga Cascabel úr, aki szerencsésnek érezte magát a César nevet viselhetni, kétségkívül jobban szeretett volna a fiának történelmibb nevet adni, amely jobban illett volna titkos bámulatához a nagy hadvezérek iránt. - De az első gyermek születésekor nem akart ellenkezni nejével és belenyugodott a János névbe, mindazonáltal erősen feltette magában, hogy kárpótolni fogja magát, ha második fiúgyermeke születnék.

Ez az esemény be is következett és a második fia, Nagy Sándor tiszteletére, a Sándor nevet kapta, miután kevésbe múlt, hogy a Hamilkár, Attila, vagy Hannibál névre nem keresztelték.

A két fiú után a család egy leánykával szaporodott és ezen kis leány, akit Cascabelné asszonyság a Hersilla névre szeretett volna kereszteltetni, a szent ilonai vértanú tiszteletére a Napoleona nevet kapta.

Napoleona nyolcéves, kedves gyermek volt, aki igen csinosnak ígérkezett és ezt az Ígéretet be is váltotta. A kifeszített sodronykötélen való mutatványok minden titkát alaposan ismerte, és a szőke, rózsásarcú, élénk és mozgékony arckifejezésű bájos és ügyes gyermek apró lábai a sodronykötélen oly gyorsan és könnyen mozogtak, mintha a lenge kis leánynak szárnyai lettek volna.

Mondanunk se kell, hogy Napoleona volt a család elkényeztetett tagja. Mindnyájan imádták és nem ok nélkül. Az anyja örömest ringatta magát abban a reményben, hogy a leánykája valamikor fényes partit fog csinálni. Hiszen ez is a komédiások nomád életével járó eshetőségek közé tartozik. Ha majd Napoleona felnő és szép leány lesz belőle, miért ne találkozhatnék valahol egy herceg, aki belészeressen és nőül vegye?

- Ugyebár úgy, mint a tündérmesékben olvassuk? - mondta Cascabel úr, aki prózaibb volt a nejénél.

- Nem, César úgy, mint néha a valóságban történik.

- Ah! Kornélia, fájdalom, már elmúltak azok az idők, mikor a királyok pásztorleányokat vettek nőül és ezenfelül nem is tudom, vajon manapság hajlandó volna-e mindegyik pásztorleány nőül menni egy királyfihoz.

Ilyen volt a Cascabel család, amely az apából, anyából és a három gyermekből állt. Talán célszerű lett volna, ha még egy negyedik sarjadékkal is szaporodik, tekintettel az «emberi piramis» név alatt ismert mutatványra, melyet rendszerint páros számú művészek szoktak ábrázolni. De a negyedik sarjadék elmaradt.

Szerencsére ott volt Szegfűszeg, aki bírt a megkívántató tulajdonságokkal, hogy a rendkívüli mutatványokban közreműködhessék.

Szegfűszeg valóban igen jól egészítette ki a Cascabeleket. A társulat volt az ő családja. A családhoz tartozott minden jogcímen, ellenére amerikai származásának. Egyike volt ama szegény ördögöknek, akiknek nincsenek szüleik, akik ki tudja, hol születtek, - hiszen ők maguk is alig tudják! - akiket irgalomból neveinek, kegyelemből táplálnak, a kikből jó emberek válnak, ha a természetük jó és ha a velük született erkölcsi érzet ellenszegül a rossz példáknak és a nyomor rossz tanácsainak. És nem kell-e szánakoznunk e nyomorult lényeken, ha legtöbb esetben szinte kényszeríttetnek arra, hogy rosszat cselekedjenek és rosszul fejezzék be az életüket?

A dolog nem így állt Harley Eduarddal, akit Cascabel nevezett el Szegfűszegnek. Miért? Talán ő maga se tudta volna megmondani. Talán rendkívüli soványsága miatt.

Két évvel ezelőtt, midőn Cascabel úr az Egyesült Államokban tett műutazása alkalmával e szerencsétlen lénnyel találkozott, Harley Eduard közel volt az éhen- haláshoz. Az akrobata társulat, amelynek taja volt, megszökve az igazgató, szétoszlott. Harley Eduard e társaságnál, mint «minstrel» működött, ami igen szomorú kenyérkereset még akkor is, ha az illető valamennyire megélhet belőle. Minden este bemázolni az arcát feketére, szerecsenné átváltozni, fekete frakkot és nadrágot és fehér mellényt felöltem, fehér nyakkendőt felkötni, aztán egy nevetséges hegedű cincogása mellett, magához hasonló négy vagy öt pária társaságában groteszk dalokat énekelni, mily szomorú hivatás ez! Nos hát, Harley Eduard, még ezt a kenyérkeresetet is elvesztette, és nagyon örült annak, hogy útjában találta a Gondviselést, amely Cascabel úr alakjában jelentkezett.

Cascabel úr éppen akkoriban kergette el a bohócát, aki szenzációs jelenetekben a Pierrot szerepét szokta játszani. Ki hinné! Ez a bohóc amerikainak mondta magát, pedig angol születésű volt! Egy John Bull a társulatnál! Földije azoknak a hóhéroknak, akik... - A többit úgy is tudja az olvasó. Cascabel úr egy napon véletlenül megtudta, a befurakodott ellenség nemzetiségét.

- Waldurton úr, - monda neki, - miután ön angol, tehát azonnal el fog innét takarodni, máskülönben a csizmámat érintkezésbe fogom tenni az ön testének egy bizonyos részével, ha százszor Pierrot volna is!

És César Cascabel valóban meg is valósítja e fenyegetését, ha Waldurton úr nem siet elkotródni.

Ekkor lépett be a helyére Szegfűszeg. Az ex-minstrel mindenre kötelezte magát. Közre fog működni a mutatványoknál, ápolni és gondozni fogja a házi állatokat és segíteni fog a konyhában, ha Kornélia asszonyságnak netalán szüksége lesz reá. Természetesen beszélt franciául is, jóllehet nagyon feltűnő, idegenszerű kiejtéssel.

Szegfűszeg harmincötéves kora ellenére, igen naiv fiú maradt. A közönséget nagyon jól tudta mulattatni nevettető ötleteivel, de a magánéletben mélabús volt. A dolgokat inkább a rosszabbik oldalról tekintette, ami felett valóban nem is lehet csodálkozni, mert nehéz lett volna őt a boldog halandók közé számítani. Hegyes feje, hosszú sovány arca, sárga haja, kerek és bamba szemei, rendkívül hosszú orra, amelyen féltucat szemüveg is elfért, szétálló fülei, gólya-nyaka, kiaszott teste és pipaszárlábai bizarr alakká tették őt. Ezenfelül soha se panaszkodott, hacsak… - ez volt a korrektivum, amelyet rendszerint használni szokott, - hacsak a balszerencséje okot nem adott a panaszkodásra. Kezdettől fogva valódi vonzalommal ragaszkodott a Cascabel családhoz.

Ezek voltak - ha szabad e kifejezéssel élnünk, a társaság emberi alkatrészei.

Az állati elemet két derék eb képviselte, egy kitűnő vadászkutya, a kerekeken járó ház hű és biztos őre és egy tudós, szellemes pudli, amely minden bizonnyal az Akadémia tagjai sorába fog lépni, mihelyt Akadémiát alapítanak az ebfaj számára.

E két kutya után be kell az olvasónak mutatnunk egy kis majmot, amely az arctorzítás terén nem sikertelenül versenyzett magával a Szegfűszeggel és a közönség gyakran nagy zavarban lent volna az iránt, hogy melyiknek ítélje oda a pályadíjat. Volt ezenkívül egy papagáj, amely a Zsakó névre hallgatott, és naponkint legalább tíz órán át fecsegett és énekelt. Ebbéli művészetét Sándor barátja oktatásának köszönhette. Végre a családi kocsit két jó öreg ló vontatta és az Isten a megmondhatója, ha e két derék állatnak az előhaladott kortól kissé megmeredt lábszárai megnyúltak-e az örökös utazástól, Észak-Amerika egész óriási területén.

És akarja-e tudni az olvasó, hogyan hívták e két lovat? Az egyiknek a neve Vermouth volt, mint Delamarre úr híres versenylováé, a másiké Gladiateur, mint Lagrange gróf ünnepelt ménjéé, amely egyebek közt az angol Derbyn a legelsőnek érkezett be. Igen, a francia gyep e fényes neveit viselték, a nélkül, hogy valamelyiknek valaha eszébe jutott volna pályázni Párizs városa százezer frankos díjáért.

A vadászkutyát Wagramnak, a pudlit Marengónak hívták és az olvasó könnyen kitalálhatja, kinek köszönhették a történelmileg híres neveiket.

A majom a John Bull nevet kapta - csupán azért, mert nagyon rút volt.

Utóvégre is, meg kell bocsátanunk Cascabel úrnak ezt a rögeszmét, hiszen forrása a hazaszeretet volt, amely megbocsátható még olyan időkben is, midőn az efféle ellenszenvekre nincs többé ok.

- Hogyne imádnám azt az embert, - monda Cascabel úr gyakran, - aki a golyózápor közepette így kiáltott fel: Kövessétek fehér csótáromat, biztosak lehettek felőle, hogy azt mindig ott fogjátok találni, ahol…

És midőn azt a megjegyzést kockáztatták, hogy e szép szókat IV. Henrik mondta, Cascabel úr így felelt:

- Mindegy! Napóleon épp úgy mondhatta volna!

III.
A Sierra Nevada

Hány ember ábrándozott már némelykor arról, hogy milyen szép volna, a komédiások módjára, kerekeken járó házban utazni! Milyen jó dolog volna nagyon gyér lakosságú és falukkal vagy helységekkel is csak gyéren beépített vidékeken utazva, nem törődni szállodákkal, vendéglőkkel, kétséges tisztaságú és jóságú ágyakkal és még kétségesebb tisztaságú és jóságú konyhával! Csak kevés ember teszi meg egy ad hoc kocsi segélyével azt, amit a gazdag urak rendesen megtehetnek kényelmes jachtjaikon, amelyek egy mozgó otthon minden előnyével bírnak! Pedig hát a kocsi is csak egy vándorló ház! Miért ismerik csakis a komédiások a szárazföldön való hajózás élvezetét?

A komédiások kocsija tökéletes lakosztály, bútorozott szobákkal, valódi «mozgó otthon». Cascabel Csesar kocsija teljesen megfelelt a nomád élet összes igényeinek.

A Belle Roulotte - ez volt a neve, mintha valamely normandiai goelette lett volna és tessék elhinni, hogy ezt a nevet annyi különféle vándorlások után az Egyesült Államok területén, meg is érdemelte. Ezelőtt három évvel vásárolták a család legelső megtakarított pénzéből és annak a vén ócska szekérnek helyettesítője ül, amely csak ponyvával volt befödve, a rugókat teljesen nélkülözte, de mindamellett évek hosszú során át szolgált az egész család lakásául. Húsz év múlt el, mióta Cascabel úr látogatta a konföderáció piacait és vásárait, magától értetődik tehát, hogy a kocsija amerikai gyártmány volt.

A Belle-Roulotte négy keréken nyugodott. Kitűnő acélrugókkal lévén ellátva, a könnyűséget a szilárdsággal egyesítette. A lelkiismeretesen gondozott, beszappanozott, lemosogatott és lekefélt jármű élénk színű falán, amelyen az aranysárga kecsesen szövetkezett a bíborvörössel, olvasni lehetett a már is híressé vált cég címét: César Cascabel és családja. Hosszúságánál fogva versenyezhetett volna ama szekerekkel, amelyekkel máig is lehet találkozni a nyugat-amerikai prérik azon részein, ahova a Great Trunk, vagyis a New York és San Francisco közötti vasútvonal még nem terjesztette ki hálózatát. Természetes, hogy a két ló csak lépésben vontathatta a nehéz járművet. A teher valóban igen súlyos volt. Ide nem számítva a bennlakókat, a Belle-Roulette fedelén el voltak helyezve a sátor vásznai, cölöpjei és kötélzete, a kocsi alatt, ingó ponyvában a nagy dob, a trombiták és egyéb eszközök és kellékek, amelyek a komédiás-mesterség nélkülözhetlenei. Ezeken kívül meg kell említenünk a jelmezeket is, amelyek A fekete erdő haramiái című és a Cascabel család műsorán levő nagy némajátékhoz szükségeltetett.

A kocsi belsejében teljes, valódi hollandi tisztaság és csín uralkodott és ez Kornélia érdeme volt, aki e tekintetben nem értette a tréfát.

A kocsi előrészén egy ablakos ajtóval elzárva, amelyet ide s oda lehetett tolni, mint a színfalat, volt az első rekesz, benne a tűzhellyel. Aztán következett a szalon vagy étterem, amelyben Kornélia a kíváncsiaknak kártyát is szokott vetni. Volt a kocsin egy első hálószoba, egymás fölé helyezett ágyakkal, mint a hajókon szokás. Itt aludt, egy függönytől elválasztva, jobbról a két fiú és balról a kis leány. Végre leghátul volt Cascabel úr és Cascabelné asszonyság szobája, a kitűnő vastag derékaljjal és rendkívül tarka, takaróval ellátott ággyal, amely mellett a híres pénzesláda állt. A falon mindenütt felemelhető és lebocsátható deszkák voltak alkalmazva, amelyeket asztal vagy öltöző gyanánt lehetett használni, továbbá keskeny szekrények a jelmezek, parókák és egyéb csekélyebb tárgyak számára. Az összes helyiségeket két petróleumlámpa világította meg, amelyek két tengelyre voltak illesztve, mint az iránytűk a hajókon és folyvást egyensúlyban maradtak, még akkor is, midőn a kocsi a leggöröngyösebb utakon járt. A nappali világosság mintegy féltucat, tarka szegélyű fehér muszlin függönnyel ellátott apró ablakokon hatolhatott be.

A természeténél fogva nagyon csekély igényű Szegfűszeg az első rekeszben aludt, egy függő ágyon, «hamak»-on, amelyet teste kifeszített és kora hajnal kor ismét szépen összegöngyölt.

A két eb, Wagram és Marengo, mint éjjeli őrökhöz illik, a kocsi alatt levő ponyvában éjszakáztak, sőt ugyanott megtűrték a John Bull majmot is, dacára nyugtalanságának és sületlen tréfáinak. Ellenben Zsakó, a papagáj, a második rekeszben egy a falon függő kalitkában aludt.

Gladiateur és Vermout h szabadon legelhetett a Belle- Roulutte körül a nélkül, hogy szükséges lett volna őket megkötözni. És miután eleget legeltek a. buja növényzetű prériken, ahol a vacsora és ágy mindig készenállt a számukra, bátran kinyujtózkodhattak a földön, amely őket táplálta.

Annyi bizonyos, hogy a Belle-Roulette, tekintettel lakóinak puskáira és revolverjeire és a két őrző ebre, éjszaka idején teljes biztonságban volt.

Ilyen volt a családi kocsi. És három év alatt hány mérföldnyi utat tett meg az Egyesült Államokon végig, New Yorktól Albanyig, a Niagarától Buffalóig, Saint-Louisig, Philadelphiáig, Bostonig, Washingtonig, a Mississippi mentén New Orleansig, a Great Trunk hosszában a Sziklás hegyekig, a mormonok földjéig és a Kaliforniai partokig. Ezt az utazást valóban az egészség érdekében való utazásnak nevezhették, mert a kis társaság tagjai közül soha senki se volt beteg, John Bull kivételével, aki gyakran elrontotta a gyomrát, nem lévén képes mérsékelni hallatlan falánkságát.

Mily öröm lesz, ha a Belle-Roulotte visszakerül Európába és a régi világrész országútjain fog végigrobogni! Mily rokonszenves kíváncsiság fogja környezni Franciaországban és Normandia síkjain! Ah! viszontlátni Franciaországot és főleg a kedves Normandiát, ez volt César Cascabel összes gondolatainak és sóvárgásainak tárgya.

Mihelyt egyszer New Yorkban megérkeznek, szétszedik a járművet, bepakolják és berakják egy hajóra, amely Havre-ba indul és aztán nem lesz egyéb dolguk, minthogy ismét összeállítsák és elindítsák Franciaország fővárosa felé.

Mennyire szerettek volna Cascabel úr, neje és a gyermekei úton lenni! És kétségkívül ugyanezt lehet elmondani négylábú barátaikról is. El is indultak Sacramento főteréről, február 15-én hajnalkor, némelyik gyalog, mások kocsin, ki-ki tetszése szerint.

Még hűvös, de tiszta idő volt. A kocsit mindennemű hús- és főzelékkonzervvel jól felszerelték. Ezenfelül elhatározták, hogy a városokban és falukban az élelmiszereket gyarapítják. E területek különben rendkívül gazdagok mindenféle vadban, őzekben, nyálakban és foglyokban. János bizonyosan gyakran fogja használni puskáját, miután a Far-West terjedelmes prérijein a vadászat nincs megtiltva és senki se szokta előkérni a vadászati engedélyt. János ügyesen tudott lőni és Wagrama legkitűnőbb vadászebek közé tartozott.

A Belle-Roulotte északkeleti irányban indult el Sacramentóból. A legközelebbi cél a határszélnek a legrövidebb úton való elérése volt, azután átkelni a körülbelül kétszáz kilométer szélességű Sierra Nevadán a sonorai hegyszorosig, ahonnan a végnélküli keleti síkságokra nyílik meg a kijárás.

Még nem voltak a tulajdonképpeni Far-Westben, ahol a városok és helységek egymástól nagy távolságra fekszenek, a préri se terült el még előttük, végtelen láthatárával vagy kopár síkjaival és nomád indiánjaival, akiket a civilizáció lassankint visszaszorít Észak- Amerika lakatlanabb részei felé. Csaknem közvetlenül Sacramento mögött, a talaj már emelkedni kezd. Érezni lehet a Sierra kiágazásait, amelynek feketés fenyőkkel borított hegyláncai és ötezer méterig kimagasló ormai felséges határmezsgyéjét képezik a régi Kaliforniának. A természet lombos sátort alkotott e vidék körül, amelybe annyi aranyat rejtett. Ezt az arany kincset azonban az emberi kapzsiság most már úgyszólván teljesen kimerítette. Azon az úton, amelyen a Béllé Roulotte haladt, nem hiányoznak jelentékeny városok: Jackson, McQuelenne, Placerville, az Eldorado és Calaveras területek híres előőrsei. De Cascabel úr a városokban csak éppen annyi ideig állapodott meg, amennyire szüksége volt, hogy bevásárlásait megtehesse, vagy ha éppen nyugalmas éjszakát akart élvezni, Sietett a Nevada hegyein túl, hogy elérje a Nagy-Sóstó vidékét és a Sziklás-hegyek óriási bástyáit, ahol a lovak csak nagy üggyel-bajjal vontathatják a kocsit. Aztán az Erie és Ontario tavak régiójáig, a Belle-Roulette a prériken át oly utakon haladhat, amelyeket a lovak patkói és a karavánok szekerei már könnyen járhatókká tettek.

Persze, a hegyes vidékeken nem lehetett gyorsan utazni. Az elkerülhetetlen kitérések nagyon meghosszabbították az utat. Ezenfelül, noha a terület a harmincnyolcadik, tehát Szicíliával és Spanyolországgal egyenlő szélességi fok alatt fekszik, a tél utolsó napjai a leghidegebb téli napokra emlékeztetett. Tudjuk, hogy az a meleg áramlat, amely a mexikói öbölből kiindulva, a Golf-áramlat elhajlása következtében, egyenesen Európa felé veszi irányát, Észak-Amerika égalja hasonló szélességi fok alatt sokkal hidegebb a régi földrész égaljánál De ez csak néhány napig tart, mely után Kalifornia ismét az a meleg ország, az a termékeny föld lesz, ahol a gabona magja százszoros termést ad, ahol a térítők égöve és a mérsékelt égöv terményei, a cukornád, a rizs, a dohány, a narancs, a citrom, az ananász, a banán, egyforma termékenységben díszük. Nem az arany teszi a Kaliforniai talajt oly rendkívül gazdaggá, hanem rendkívüli buja növényzete.

- Vissza fogunk e boldog ország után sírni, - monda Kornélia, aki éppenséggel nem volt közömbös a gasztronómiai élvezetek iránt.

- Nyalánk! - felelte Cascabel úr.

- Nem magamért, hanem a gyermekekért mondom!

Több napig utaztak így az erdők szélén, a zöld prériken. Bármily roppant számú állatot tápláljanak is a mezők, a temérdek állat nem bírja elkoptatni azt a zöld szőnyeget, amelyet a természet szünet nélkül megújít. Nem lehet eléggé hangsúlyozni a kaliforniai talaj termőerejét, amellyel semmiféle más országé se hasonlítható össze. Ez a föld a Csöndes-óceán magtára és a számtalan kereskedelmi hajóraj, amely a termények kivitt lét közvetíti, nem képes ezt a magtárt kiüríteni. A Belle-Roulotte naponkint rendszerint huszonnégy-huszonnyolc kilométernyi utat tett. Ilyen sebességgel hordozta meg már azelőtt is a lakóit az összes Egyesült Államokban, ahol a Cascabelek nevét előnyösen ismerték a Mississippi torkolataitól Új-Angolországig. Igaz, hogy akkor a konföderáció mindegyik városában megállapodhattak és mutatványokat rendeztek. Most azonban, nyugatról kelet felé más volt a céljuk és nem az, hogy bámulatba ejtsék a lakosságot. Most nem kenyérkeresetből utaztak, hanem visszatérőben voltak Európába és sóvárogva várták, hogy a normandiai partokat viszontlássák.

A társaság vidám kedéllyel utazott és hány ház lakói irigyelhették volna e mozgó ház lakóinak boldogságát! Az utazók nevettek, énekeltek, tréfáltak és néha a Sándor trombitája riasztotta el a madarakat, amelyek nem csevegtek vígabban, mint a jókedvű család.

Mindez igen szép volt, csakhogy az utazási napoknak nem kell szükségképen egyszersmind szünnapoknak is lenni.

- Gyermekek, - mondta Cascabel úr, - nem szabad berozsdásodnunk!

Ehhez képest az állomásokon, mikor a lovak pihentek, a család nem gondolt a pihenésre. Az indiánok többször a kocsi mellé siettek, megbámulták János művészetét, Napoleona bájos táncát, Sándor tagfintorításait, Cascabelné asszonyság erőmutatványait és Cascabel úr hasbeszélési produkcióit, nem is említve Zsákét, amely a kalitkájában csevegett, a két kutyát, amelyek szintén bemutatták a művészetüket és John Bulit, amely a legképtelenebb grimaszokat művelte.

János utazás közben sem hanyagolta el a tanulmányait. Újra meg újra elolvasta azt a néhány földrajzi, számtani és utazási művet, amelyekből a Belle-Roulotte, könyvtára állt; ő írta az utazási naplót is, amelyben nagyon kellemesen tudta az utazás eseményeit előadni.

Nagyon is tudományos ember lesz belőled, mondta neki néha az apja. - De utóvégre is, ha kedved tartja...

Cascabel úr őrizkedett elsőszülöttének kedvtelését megakadályozni. Voltaképpen nem kevésbé büszke volt rá, mint a neje, hogy a családjuknak egy «tudós» tagja is van.

Február 27-én a Belle-Roulotte a Sierra Nevada hegyszorosai elé ért. A hegyláncon való átkelés négy vagy öt napig jelentékeny fáradalmakkal lesz egybekötve. Nehéz lesz felmászni a lejtőkön, a hegyek félmagasságáig. Olykor bizony a kocsit is tolni fogják azon a keskeny úton, amelyek e roppant szikla torlasz szegélyét megkerülik. Noha az idő a kaliforniai tavasz korai befolyása alatt folyvást enyhült, mégis számolniuk kellett arra, hogy az égalj bizonyos magasságban nagyon szigorú lesz. Semmi se borzasztóbb a szakadó esőknél, a hófergetegeknél és a fékevesztett szélrohamoknál. különösen ott, a hova a szél úgy hatol be, mint a tölcsérbe. Ezenfelül a hágók felső része felülemelkedik az örök hó zónáján és az utasoknak legalább is kétezer méternyire kell még felfelé menniük, mielőtt leszállhatnának a mormonok földjére.

Cascabel úr ezúttal is ugyanazt szándékozott tenni, amit hasonló esetekben már tett: a hegységbeli falukban és majorokban lovakat fog bérelni és indiánokat vagy amerikaiakat fogad fel kalauzok gyanánt. Ez kétségkívül újabb költségekkel jár, de ezek elkerülhetetlenek, ha a család nem akarja kockáztatni a saját lovait.

Február 27-én este elérték a Sonora-szoros bejáratát. Az eddig hátrahagyott völgyekben csak jelenték télén emelkedés volt, amelyen Vermouth és Gladiateur nagyobb erőfeszítés nélkül áthaladhattak. De már tovább az egész társaság egyesített erőlködésének a segélye mellett se vontathatták volna.

Azért Cascabel úr pihenőt tartott, nem messzire attól a parányi helységtől, amely szinte el volt dugva a Sonora szorosában. A helység csak néhány házból állt és közelében két puskalövésnyire major volt, amelyet Cascabel úr még ugyanazon este meglátogatni készült. Másnapra egy pár lovat akart lefoglalni, amelyeket Vermouth és Gladiateur bizonyára szívesen el fognak vállalni társaikul.

Mindenekelőtt a szükséges intézkedéseket kelletett megtenni, hogy az éjszakát ezen a helyen tölthessék.

Mihelyt a. tanyát elrendezték, beszéltek a helység lakóival, akik készeknek nyilatkoztak az utasoknak friss élelmiszereket és a lovak számára takarmányt adni.

Szó se volt most «próbákról». Mindenki ki volt merülve. Nehéz nap volt, mert a lovak kímélése végett az út nagy részét gyalog tették. Cascabel úr tehát teljes nyugalmat engedélyezett, amely engedély érvényben marad, míg túl nem lesznek a Sierrán.

Miután Cascabel úr egy pillantást vetett volna a tanyára és meggyőződött arról, hogy minden rendben van, a Belle-Roulotte-ot neje és gyermekei őrizetére hagyva, Szegfűszeg kíséretében elindult a major felé, aminek füstje a fák koronáján túl terjengett.

A majorban egy családos Kaliforniai ember lakott és hősünket szívélyesen fogadta. Vállalkozott három lovat és két kalauzt adni melléje, akik a Belle-Roulotte-ot el fogják kísérni odáig, hol a kelet felé alányúló lejtők kezdődnek, innét aztán vissza fogják vezetni az előfogatos lovakat. Csakhogy a dolog jó csomó pénzbe fog kerülni.

Cascabel úr alkudozott, mint az olyan ember szokott, aki nem akarja, a pénzét az ablakon kiszórni és végre megállapodtak oly összegben, amely az útnak erre a részére előirányzott összeget nem haladta túl.

Másnap reggel hat órakor a két ember megérkezett és befogta három lovát Vermouth és Gladiateur elé. A Belle-Roulotte egy szűk hegyszorosban elindult, amelynek oldalfalai sűrű erdővel voltak borítva. Nyolc óra tájban a szoros egyik kanyarulatánál a Sierra hatalmas tömege mögött végleg eltűnt az áldott kaliforniai terület, amelyet a család nem hagyott el bizonyos sajnálkozás nélkül.

A majorosnak három izmos lova volt, amelyekre bízvást lehetett számítani. Vajon ugyanazt lehetett-e mondani a két kalauzról is? A külsejük után ítélve, aligha.

Mind a kettő izmos, félig indián, félig angol származású fickó volt. Ah! ha Cascabel úr ezt tudja, milyen hamar a talpuk alá köti az úti füvet!

Szóval, Kornélia úgy találta, hogy gyanús külsejük van. János is osztotta anyja véleményét. Szegfűszeg se vélekedett máskép. Úgy látszik, hogy Cascabel úrnak ezúttal nem volt szerencsés keze. De utóvégre is csak ketten voltak és emberükre találnak, ha moccanni mernek.

A Sierrában veszedelmes találkozásoktól nem igen lehetett tartani. Az utak ebben az évszakban kétségkívül teljesen biztosak voltak. Elmúltak már azok az idők, mikor a kaliforniai bányászok közül azok, akiket «loafereknek» vagy «rowdieknak» neveztek el, a világ minden részéből ide összecsődült gonosztevőkkel csatlakoztak, a becsületes emberek kirablására. A lincs-törvény végre észre térítette őket.

Azonban Cascabel úr, óvatos ember létére elhatározta, hogy szemmel fogja a két idegent tartani.

A majorban felfogadott két ember bizonyára ügyes kalauz volt. El is múlt a nap minden baj nélkül és ennek csak örülni lehetett. Ha egy kerék vagy tengely eltörik, a Belle-Roulotte utasai, minden emberi laktól távol, nagy zavarba kerültek volna, nem bírva magukon segíteni.

A hegyszoros rendkívül vadregényes volt. New lehetett feketés fenyőknél és a sziklás talajon tenyésző mohánál egyéb növényzetet látni. Itt-ott óriási sziklatorlaszok szaporították a kanyarulatokat, főleg a Walkner egyik mellékfolyója mentén, amely a hasonnevű tóból folyik le és iszonyú zajjal rohan a sziklás mélységbe. A távolban, a felhők közt a Castle Peak látszott, amely a Sierra Nevada legközelebbi ormainál magasabbra emelkedik.

Este öt óra tájban, midőn az árnyék már kezdett a szűk hegyszorosból felemelkedni, egy éles kanyarulathoz értek, amely e helyen egyszersmind oly meredek is volt, hogy szükségesnek látszott a kocsit valamivel megkönnyíteni és ideiglenesen a kocsi alatt levő ponyvát a hangszerekkel hátra hagyni, nemkülönben a födélen elhelyezett tárgyakat is.

Mindenki munkához látott, sőt el kell ismernünk, hogy a két kalauz is ez alkalommal dicséretes buzgalmat tanúsított. Cascabel úrnak és az övéinek kissé jobb véleménye alakult ki a két ember felől az eddiginél.

Egyébiránt két nap múlva elérik a bagó legmagasabb pontját, innét az út folyvást völgynek megy és az előfogat visszatérhet a majorba.

Miután az állomás helyét kiválasztották, a kalauzok siettek lovaikat ellátni, Cascabel úr, a fiai és Szegfűszeg pedig visszatértek, elhozni azokat a tárgyakat, amelyek a lejtő tövében hátramaradtak.

E napot jó vacsora fejezte be, amely után senki se gondolt egyébre, mint a nyugalomra.

Cascabel megkínálta a kalauzokat, hogy töltsék az éjszakát a Belle-Roulotte egyik rekeszében, de a két ember nem fogadta el az ajánlatot, azt mondván, hogy jobban szeretnek a fák alatt tanyázni, ahol meleg takaróikba jól beburkolózva eredményesebben vigyázhatnak a gazdájuk lovaira.

Néhány perc múlva mély csönd uralkodott a tanyán, és mindenki mély álomba merült.

Másnap mindenki talpon volt, mihelyt hajnalodni kezdett.

Cascabel úr, János és Szegfűszeg a többiek előtt léptek ki a Belle-Roulotte-ból és oda mentek, ahol a múlt este Vermouth és Gladiateur legelt.

Mind a két ló ott volt, hanem a kaliforniai majorosgazda három lova eltűnt.

Miután ezek se lehettek messze, János utasítani akarta a kalauzokat a felkeresésükre, de a két idegen ember se volt sehol.

- Vajon hol lehetnek? - kérdezte.

Kétségkívül a lovaik után mentek - felelte Cascabel úr.

- Oh! … ohé! - ki ált á Szegfűszeg oly éles hangon, amely minden bizonnyal nagyon messzire elhallatszott.

Senki se felelt.

Ekkor Cascabel úr és János is elkezdtek kiabálni a torkuk szakadtából.

De bizony a kalauzok nem mutatkoztak.

- Talán helyes volt a gyanúnk? - kiáltotta Cascabel úr.

- De miért hagytak volna el bennünket ezek az emberek? - kérdezte János.

- Mert bizonnyal gaztettet követtek el!

- Milyen gaztettet?

- Milyent... Várj csak!... Azonnal megtudjuk.

Felszaladni a hágcsón, kinyitni az ajtót, végigmenni a kocsi rekeszein, berohanni a legutolsó szobába, ahol a drága pénzesláda állt, Cascabelnak egy pillanat műve volt. És e pillanat után Cascabel újra megjelent és felkiáltott:

- Ellopták!

- A pénzesládát? - kiáltotta Kornélia.

- Azt! Ellopták a gazemberek!

IV.
Nagy elhatározás

Gazemberek!

Csakugyan ez a név illett a nyomorultakra, de azért a család mégis érzékenyen meg volt károsítva.

Cascabel úr minden este meg szokta nézni, hogy a pénzesláda helyén áll-e. Emlékezett rá, hogy a múlt este, a nap fáradalmaitól kimerültén csaknem állva aludt el és megfeledkezett a vasládáról- Nyilván úgy történt, hogy mialatt János, César és Szegfűszeg vele együtt visszamentek a hegyszoros kanyarulatához, elhozni az ott hagyott tárgyakat, a két kalauz észrevétlenül belopódzott a leghátulsó rekeszbe, kézre kerítette a pénzesládát és elrejtette valamelyik bokor mögé az erdőszélen.

Ezért nem fogadták el az ajánlatot, hogy az éjszakát a Belle-Roulotte belsejében töltsék. Aztán bevárták, míg az egész család elaludt, és elszöktek a majortulajdonos lovaival.

A kis társulat összes megtakarított pénzéből nem maradt egyéb hátra néhány dollárnál, amelyeket Cascabel úr szerencsére a zsebében hordott. És még szerencséről lehetett beszélni, hogy a gazemberek nem lopták el egyszersmind Vermouthot és Gladiateurt is!

Az ebek már huszonnégy óra megszokták a két idegen jelenlétét, következőleg még csak nem is ugattak. A gonosztettet tehát minden nehézség nélkül végezhették.

Hol találhatnák fel a tolvajokat most, az óriási Sierrában!... Hol találhatnák meg a pénzt? ... És pénz nélkül hogyan kelhessenek át az Atlanti tengeren?

Egyik részük sírt, de a legtöbben dühhel szorították össze ökleiket. Cascabel úron dühroham vett erőt, amelyet a neje és a gyermekei alig bírtak lecsillapítani. De minekutána kitombolta magát, ismét visszanyerte önuralmát és belátta, hogy nem szabad hasztalan szitkozódások közt idejét eltékozolnia.

- Átkozott pénzesláda! - mondta Kornélia, aki a leghevesebb zokogás közt se bírta visszafojtani e szókat.

- Annyi bizonyos, - mondta János, hogy ha ez a pénzesláda nem lett volna, a pénzünk...

- Igen!... Valóban nagyszerű gondolat volt tőlem, ezt az átkozott ládát megvásárolni! - kiáltotta Cascabel úr. - Határozottan mondom, ha az embernek pénzesládája van, a legokosabb, amit tehet, abban áll, hogy ne rakja abba a pénzét. Mit használ, ha a láda tűzmentes, mint a gyáros mondta, ha nem egyszersmind tolvajmentes is?

El kell ismernünk, hogy súlyos volt a csapás, amely a családot érte, és nem lehet csodálkozni a felett, hogy mindenki le volt sújtva. Elveszteni az annyi fáradság árán szerzett kétezer dollárt!

- Mit tegyünk? - kérdezte János.

- Mit tegyünk? - felelte Cascabel úr, a. kinek összeszorított fogai mintha egyenkint rágták volna meg a szókat. - A dolog nagyon egyszerű!... Sőt rendkívül egyszerű!... Előfogat nélkül nem mehetünk fel a hágón... Nos hát! azt indítványozom, hogy térjünk vissza a majorba... Talán ott találjuk azokat a gazembereket...

- Volt azoknak eszük visszatérni! - mondta Szegfűszeg.

És valóban, ez több mint valószínű volt. Mindazonáltal, mint Cascabel úr mondta, nem maradt egyéb hátra a visszatérésnél, miután előre nem lehetett menni.

Befogták tehát Vermouthot és Gladiateurt és a kocsi elindult lefelé a Sierra szorosában.

A lebocsátkozás, fájdalom, nagyon is könnyű volt. A hegyen lefelé a kocsi gyorsan gördült, de mindenki szomorúan horgasztotta le fejét és senki se beszélt, csupán Cascabel úr ajkairól rebbent el időnként egy csomó káromkodás.

A Belle-Roulotte délben érkezett a major elé. A két tolvaj persze nem tért vissza. A majortulajdonos, a történtek hallatára nagy haragra lobbant, egyébként egy csöppet sem törődve a család szerencsétlenségével. Ha a Cascabeléknek a pénzét lopták el, ő viszont három lóval károsodott! - A gazemberek szökésük után minden bizonnyal átkeltek a hágón. Tessék utánuk szaladni! A majortulajdonos dühében közel volt ahhoz, hogy Cascabel urat tegye felelőssé a lovai ellopatásáért.

- Ez már mégis sok! - monda Cascabel úr, - Miért tart ön ily gazembereket a szolgálatában és miért adja őket kalauzokul becsületes emberek mellé?

- Mit tudtam én, hogy gazemberek! - felelte a majortulajdonos. - Sohasem adtak okot a panaszra! … Az angol Columbiából jöttek ide...