TRAGÉDIA
HÁROM FELVONÁSBAN

részlet

Translation entitled „Tragédia három felvonásban”

© 1935, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: Three Act Tragedy

© 1946, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie,® Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

www.agathachristie.com

Fordította Siklós Márta

Hungarian translation © Siklós Márta, 2008

Magyar kiadás © Helikon Kiadó Budapest, 2023, 2026

Minden jog fenntartva

Rendező

Sir Charles Cartwright

Segédrendező

Mr. Satterthwaite

Miss Hermione Lytton Gore

Jelmeztervező

Ambrosine Ltd.

Világosító

Hercule Poirot

Első felvonás
GYANÚ

1. A Varjúfészek

Mr. Satterthwaite a Varjúfészek teraszán ült, és onnan figyelte, ahogy vendéglátója, Sir Charles Cartwright felfelé kapaszkodik az ösvényen a tenger felől.

A Varjúfészek modern, egyszintes villa volt a jobbik fajtából. Se faváz, se oromzat – semmi fölösleges cirkalom, amelyben egy harmadosztályú építő élte volna ki művészi hajlamait. Egyszerű, fehér, stabil épület, a mérete viszont megtévesztő, mivelhogy jóval nagyobb volt, mint kívülről látszott. A nevét a fekvéséről kapta: a hegytetőről nézett le a loomouth-i öbölre. Sőt az erős korláttal védett terasz egyik sarkából szakadékként nyílt alatta a tenger. Kocsival jó mérföldes út vezetett fel a városból, a rövid sima szakasz után szerpentinként kanyarogva magasan a tenger fölé. Gyalog mindössze hétperces kaptatót jelentett a meredek halászösvényen, amelyen most Sir Charles Cartwright tartott a ház felé.

Sir Charles jókötésű, napbarnított, középkorú férfi volt. Kissé már kopott, szürke flanelnadrágot és fehér pulóvert viselt. Enyhén himbálózó volt a járása, s a keze félig ökölbe szorult, miközben lépegetett. Tízből kilencen azt mondták volna rá: „Nyugalmazott tengerésztiszt – csak rá kell nézni!” A tizedik, figyelmesebb szemlélő azonban nem lett volna ilyen biztos a dolgában: zavarba ejtette volna valami meghatározhatatlan rajta – valami, ami mégsem tűnt egészen hitelesnek. Önkéntelenül talán egy kép is felmerült volna a fejében: egy hajó – de nem igazi hajó – fedélzete, egy hajóé, amelyet vastag, mélybordó bársonyfüggöny fog keretbe – meg egy férfi, Charles Cartwright, aki a fedélzeten áll, és ömlik rá a fény, amely nem a nap fénye, a keze félig ökölbe szorul, a járása könnyű, a hangja pedig – nos, kellemes hangja egy igazi angol tengerészé és úriemberé, csak épp sokkal zengőbb és ércesebb.

– Nem, uram! – mondja Charles Cartwright. – Attól tartok, erre a kérdésére nem tudok válaszolni!

És ezzel suhogva lehull a vastag függöny, kigyúlnak a fények, a zenekar rázendít a legújabb feszes dzsesszre, a sorok közt pedig óriás masnis leányzók sürgölődnek tálcáikkal: „Csokoládét…? Limonádét?” Véget ért A tenger szava első felvonása, Vanstone kapitány szerepében Charles Cartwrigthttal.

Az őrposztjáról letekintő Mr. Satterthwaite halványan elmosolyodott.

Mr. Satterthwaite aszott kis emberke volt, a művészetek és a színház nagy patrónusa, megrögzött, de igen kellemes sznob, a fontosabb estélyek és társadalmi események elmaradhatatlan vendége (a meghívottak listáját rendszerint ez a három szó zárta: „és Mr. Satterthwaite”). Mindemellett figyelemre méltó elme és sasszemű megfigyelő.

Most mindenesetre a következőket mormogta nagy fejcsóválással:

– Nem is gondoltam volna! Teringettét, ezt igazán nem gondoltam volna!

A teraszon léptek hangzottak; Mr. Satterthwaite arrafelé fordította a fejét. A nagydarab, ősz hajú úr, aki egy széket előrehúzva most letelepedett mellé, le sem tagadhatta volna a hivatását – nyájas, érdeklődő, középkorú vonásaira szinte rá volt írva: „doktor” és „Harley Street”. Sir Bartholomew Strange sikeres orvos volt, neves idegspecialista, aki nemrég kapta meg a királynőtől a lovagi címet.

A doktor tehát közelebb húzta a székét Mr. Satterthwaite-éhez, és így szólt:

– Mit nem gondolt volna? Nos? Ki vele!

Mr. Satterthwaite mosolyogva mutatott az ösvényen fürgén közeledő alakra.

– Nem gondoltam volna, hogy Sir Charles ilyen hosszú időn át beéri ezzel a… ezzel a száműzetéssel.

– Istenuccse, én sem! – nevetett a doktor. – Gyerekkora óta ismerem. Együtt jártunk Oxfordba is. Mindig ilyen volt: jobb színész a magánéletben, mint a színpadon! Charles folyamatosan játszik. Egyszerűen hozzánőtt a színészbőr, képtelen kibújni belőle. Charles nem kimegy a szobából, hanem „távozik a színről”, többnyire valami hatásos szöveggel. Mindazonáltal szívesen vált szerepet… nagyon is szívesen. Két éve már, hogy visszavonult a színpadról. Egyszerű, vidéki életre vágyik, mondta, távol a világ zajától, hogy kiélhesse a tenger iránti régi szerelmét. Egyszóval fogja magát, ideköltözik, és felépíti ezt a kis rezidenciát. Egyszerű, vidéki házacska… már ahogy ő azt elképzeli! Három fürdőszobával és gépesített konyhával! Megvallom, Satterthwaite, magam se gondoltam, hogy sokáig kibírja itt. Végtére Charles is csak ember, szüksége van a közönségére! Két-három nyugalmazott kapitány, egy csomó öregasszony meg egy plébános… hát, nem kimondottan inspiráló publikum. Magam fél évet adtam neki erre a „tengeri medve” szerepre, annyi idő alatt, gondoltam, biztosan ráun. És mindjárt meg is előlegeztem a következőt: fáradt világfi Monte-Carlóban, esetleg földbirtokos a skót felföldön… Charles igazán sokoldalú.

A doktor elhallgatott; úgy érezte, túl sokat beszélt. Szeretettel és derűs iróniával figyelte a minderről mit sem sejtő, felfelé igyekvő alakot. Még egy-két perc, és felér hozzájuk.

– No de hát… – tette még hozzá Sir Bartholomew – úgy tűnik, mindketten tévedtünk. Az egyszerű élet vonzereje mit sem gyengült.

– Az olyan embert, aki folyton színpadon érzi magát, könnyen félreismerhetjük – mutatott rá Mr. Satterthwaite. – Akkor sem vesszük komolyan, ha őszintén csinál valamit.

A doktor rábólintott.

– Igaz… – mondta tűnődve. – Ez bizony igaz.

Charles Cartwright vidám hahózással szaladt fel a lépcsőn a teraszra.

– A Mirabelle felülmúlta önmagát! – lelkendezett. – Igazán velem tarthatott volna, Satterthwaite!

Mr. Satterthwaite megrázta a fejét. Épp elégszer szenvedte meg az átkelést a La Manche csatornán ahhoz, hogy ne legyenek illúziói gyomrának hullámtűrő képességéről. Reggel a szobája ablakából figyelte a Mirabelle-t. Erős vitorlás szél volt, és Mr. Satterthwaite hálát rebegett az égnek, hogy ő maga szárazföldön áll.

Sir Charles a szalon ablakához ment, és beszólt a szobalánynak, hogy hozzanak ki nekik italt.

– Legalább te kijöhettél volna velem, Tollie! – fordult most a barátjához Charles Cartwright. – Hát nem azzal telik a fél életed, hogy ott ülsz a rendelődben a Harley Streeten, és magyarázod a pácienseidnek, milyen jót tenne nekik a friss, finom óceáni levegő?

– Az orvosi mesterség egyik óriási előnye – felelte Sir Bartholomew –, hogy az embernek nem kell megfogadnia a saját tanácsait.

Sir Charles felnevetett. Önkéntelenül is tovább játszotta a szerepét: a szókimondó, energikus tengerészkapitányét. Különlegesen szép férfi volt: klasszikusan arányos termet, vékony, kicsit kópés arc, s mindehhez elegánsan őszülő halánték. Annak látszott, ami volt: úriember elsősorban, színész másodsorban.

– Egyedül voltál? – kérdezte a doktor.

– Nem – felelte Sir Charles, és a szobalányhoz fordult, aki időközben megjelent egy tálcával. – Volt egy „segítségem” is. Hogy pontosítsak, Egg kisasszony.

A hangjából mintha cseppnyi szégyenlősség csendült volna ki. Mr. Satterthwaite fel is kapta a fejét.

– Miss Lytton Gore? Ő aztán ért a vitorlázáshoz!

Sir Charles szomorkás öngúnnyal felnevetett.

– Mi az hogy! Úgy érzem magam mellette, mint egy szárazföldi patkány. De azért lassacskán fejlődöm… hála neki.

Mr. Satterthwaite fejében mindenféle gondolatok kergették egymást.

…Ohó… Egg Lytton Gore… talán ezért nem unt bele ebbe az életbe… hát igen, a kor… veszélyes kor… ilyenkor mindig színre lép egy fiatal lány…

– A tenger csodálatos! – folytatta Sir Charles. – Nincs semmi hozzá fogható… Víz, szél, napfény… meg egy kis házikó, ahová hazatér az ember!

És ezzel kedvtelve pillantott maga mögé a fehér épületre, amelyben három fürdőszoba volt, mindben hideg-meleg víz, a legmodernebb központi fűtés, a legújabb elektromos gépek, valamint a személyzet: szobalány, cseléd, szakács és kukta. Az egyszerű élet Sir Charles-féle értelmezése a valóságtól enyhén elrugaszkodottnak tűnt.

A házból egy magas, kivételesen rút nőszemély bukkant elő, és egyenesen feléjük tartott.

– Jó napot, Miss Milray!

– Jó napot, Sir Charles! Jó napot! – biccentett alig észrevehetően a két vendég felé Miss Milray. – Parancsoljon, a vacsoramenü. Esetleg kíván valamit változtatni rajta?

Sir Charles átvette, és mormogva átfutotta:

– Na, lássuk! Sárgadinnye, borscsleves, friss makréla, fajdkakas, meglepetés szuflé, zsúrszendvics… Nem, azt hiszem, ez tökéletes, Miss Milray. Mindenki a fél ötös vonattal jön.

– Holgate-nek már kiadtam az utasításokat. Még valami, Sir Charles! Megbocsát, de talán jobb lenne, ha ma este én is önökkel vacsoráznék.

Sir Charles mintha megütközött volna, de udvariasan csak ennyit válaszolt:

– Hát hogyne, Miss Milray, nagy örömömre szolgálna, de… öö…

Miss Milray nem késlekedett a magyarázattal.

– Tudja, Sir Charles, különben tizenhárman lennének az asztalnál, márpedig sokan vannak, akik babonásak.

Hangjának higgadtságából ítélve maga Miss Milray a legkisebb gond nélkül ültetett volna le akár mindennap tizenhárom embert az asztalához.

– Azt hiszem, mindenről gondoskodtam – folytatta. – Holgate-nek megmondtam, hogy Lady Maryt és Babbingtonékat hozza fel kocsival. Helyesen tettem…?

– Maradéktalanul. Magam is épp erre akartam kérni.

Miss Milray markáns arcvonásain fensőbbséges mosollyal visszavonult.

– Ez a nő… – jegyezte meg nem kis áhítattal Sir Charles – egyszerűen páratlan. Ami azt illeti, mindig van bennem egy kis félelem, hogy egyszer csak fogja magát, és megmossa a fogamat.

– Maga a megtestesült hatékonyság! – erősítette meg Strange.

– Hat éve van nálam – mondta Sir Charles. – Londonban a titkárnőmként kezdte, itt meg, hogy is mondjam, eszményi házvezetőnő. Úgy működik a keze alatt minden, akár egy óramű. És most egyszerre tessék, itt akar hagyni!

– Hogyhogy?

– Azt mondja… – itt Sir Charles kételkedően megvakarta az orrát –, azt állítja, hogy van egy rokkant anyja. Köztünk szólva, én ezt nem hiszem el. Egy ilyen nőnek nem is lehetett anyja. Szerintem spontán pattant ki egy dinamóból. Nem, ennek valami más oka van…

– Nem lehetséges… – szólalt meg Sir Bartholomew –, hogy valami szóbeszéd az oka?

– Szóbeszéd? – nézett nagyot a színész. – Miféle szóbeszéd?

– Ohó, drága barátom… Te is tudod, hogy az emberek mi mindent beszélnek!

– Csak nem azt akarod mondani, hogy róla és… rólam? Az ő fizimiskájával? Az ő korában?

– Lárifári, hisz még ötven sincsen!

– Hát… annyi tényleg nincsen. – Sir Charles elgondolkodott a kérdésen. – Na de komolyan, Tollie, megnézted te az arcát? Van két szeme, egy orra meg egy szája, de arcnak nemigen lehetne hívni… legalábbis nem női arcnak. A környék legpletykaéhesebb vén boszorkájának sem jutna eszébe összekapcsolni a szerelmi vágyat egy ilyen arccal.

– Szerintem te alábecsülöd az angol vénlányok képzeletét.

Sir Charles a fejét csóválta.

– Nem gondolnám. Miss Milrayben van valami olyan taszító tiszteletreméltóság, amit még egy angol vénlánynak is respektálnia kell. Ő a megtestesült erény és tisztesség, s hozzá átkozottul hasznos nőszemély. Ami azt illeti, én a titkárnőimet elvből úgy választom, hogy csúfak legyenek, mint a bűn.

– Ah, minő bölcsesség!

Sir Charles a gondolataiba merült. Sir Bartholomew egy idő után megelégelte, és így szólt:

– Nos, ki mindenki várható ma délutánra?

– Először is Angie.

– Angela Sutcliffe? Remek.

Mr. Satterthwaite érdeklődve hajolt előre, látható kíváncsisággal a vendégsereg összetétele iránt. Angela Sutcliffe neves színésznő volt, már nem fiatal, de még mindig igen népszerű, sőt ünnepelt, szelleme és bájai révén is. Néha egyenesen Ellen Terry utódaként emlegették.

– Aztán a Dacres házaspár.

Mr. Satterthwaite ezt is jóváhagyólag nyugtázta magában. Mrs. Dacres az Ambrosine Ltd., egy sikeres divattervező cég tulajdonosa volt, a neve gyakran szerepelt a műsorprogramokon: „Miss Blank ruháit az első felvonásban az Ambrosine Ltd. (Brook Street) készítette.” A férje, Dacres kapitány, adekvát kifejezéssel élve afféle fekete ló volt. Ideje nagy részét a lóversenypályákon töltötte – valamikor a Grand Nationalen is versenyzett. Aztán történt valami malőr – senki sem tudta pontosan, hogy micsoda, noha számos pletyka keringett a dologról. Nyomozás nem indult, legalábbis nem került nyilvánosságra, de azért Freddie Dacres nevének hallatán az emberek szemöldöke valamiképp mindig feljebb szaladt a homlokukon.

– Aztán Anthony Astor.

– A drámaírónő, nagyszerű! – szólt Mr. Satterthwaite. – Ő írta az Egyirányú utcát. Kétszer is láttam. Nagy siker volt.

Satterthwaite-et látható elégedettséggel töltötte el, hogy bemutathatja tájékozottságát: ő tudja, Anthony Astor igazából nő.

– Így van – felelte Sir Charles. – Nem is emlékszem, mi az igazi neve… azt hiszem, Wills. Csak egyszer találkoztunk. Tulajdonképpen Angela kedvéért hívtam. Hát… nagyjából ez lesz a társaság.

– És a helybéliek…? – kérdezte a doktor.

– Á, a helybéliek! Hát, ugye, jönnek Babbingtonék: a férfi az itteni plébános, egész rendes fickó, nem olyan papos, a felesége pedig kifejezetten helyes asszony. Sokat tanulok tőle a kertészkedésről. Szóval ők, valamint Lady Mary és a lánya, Egg. Ennyi. Ja, meg egy fiatal pasas, Manders, ő valami újságíróféle. Jóvágású fiatalember. Hát ez lesz a társaság.

Mr. Satterthwaite azonban módszeres ember volt, és akkurátusan összeszámolta a nevezetteket.

– Miss Sutcliffe, az egy, a Dacres házaspár, az három, Anthony Astor, négy, Lady Mary és a lánya, hat, a plébános meg a felesége, nyolc, a fiatalember, kilenc, mi hárman, az tizenkettő. Valaki rosszul számolt, Sir Charles: vagy maga, vagy Miss Milray.

– Miss Milray nem számolhatott rosszul – jelentette ki meggyőződéssel Sir Charles. – Ki van zárva, hogy tévedjen. Lássuk csak! A manóba, igaza van! Tényleg kihagytam valakit! Teljesen elfeledkeztem róla – elnevette magát. – Mit mondjak, felettébb rossz néven venné, ha megtudná! Ilyen beképzelt mitugrásszal nem is találkoztam még!

Mr. Satterthwaite szemében huncut szikra csillant. Ő maga mindig is azon a véleményen volt, hogy a föld leghiúbb teremtményei a színészek, és ez alól Sir Charles Cartwrightot sem látta kivételnek. „Bagoly mondja verébnek, hogy nagy fejű”, mulatott magában. De hangosan csak ennyit kérdezett:

– No és ki volna az a pökhendi illető?

– Fura kis pók – felelte Sir Charles. – De az is igaz, hogy csuda nagy híre van. Lehet, hogy maga is hallott róla. Hercule Poirot. Belga.

– A detektív! – kiáltott fel Mr. Satterthwaite. – Sőt személyesen is ismerem. Igen figyelemreméltó személyiség!

– Hát, nem mindennapi figura – hagyta helyben Sir Charles.

– Én ugyan nem ismerem személyesen – szólalt meg Sir Bartholomew is –, de sokat hallottam róla. Nemrég vonult vissza, ha jól tudom. Na persze a hallottak legnagyobb része valószínűleg csak legenda. Akárhogy is, Sir Charles, remélem, ezen a hétvégén nem történik semmiféle bűntény!

– Már miért történne? Csak mert a házban van egy detektív? Nehogy már a lovak elé fogd a kocsit, Tollie!

– Tudod, barátom, van nekem erről egy elméletem.

– És mi lenne az az elmélet, doktor? – kérdezte Mr. Satterthwaite.

– Hát hogy az események jönnek hozzánk, nem pedig fordítva. Mert hiszen miért van az, hogy bizonyos embereknek csupa izgalom az életük, másoknak meg merő unalom? Vajon a környezetük tehet róla? De nem ám! Az egyik ember beutazhatja a fél világot anélkül, hogy bármi érdekes történne vele. Vérfürdő az érkezése előtti héten, földrengés az elutazása után egy nappal, hajótörés a lekésett járaton. A másik meg kertvárosban lakik, naponta vonattal bumlizik a Citybe, és mégis mindenféle megesik vele. Zsaroló bűnbandák, gyönyörű lányok, bankrablók karmaiba kerül. Vannak emberek, akik egyszerűen vonzzák a baleseteket… s még akkor is történik valami, ha csak a városligeti tóra mennek sétahajókázni. Hasonlóképp áll a helyzet a maga Hercule Poirot-jával is: nem kell keresnie a bűntényt, jön az hozzá magától is.

– Ez esetben – mondta Mr. Satterthwaite – mégiscsak helyes lenne, ha Miss Milray csatlakozna hozzánk, és nem tizenhárman ülnénk az asztalnál.

– Rendben van, Tollie! – felelte Sir Charles nagylelkűen. – Ha már annyira akarod, legyen neked: jöhet a gyilkosság! Csak egy kikötésem van: ne én legyek a hulla!

Ezzel a három férfiú nevetve bement a házba.

Tartalom

Első felvonás – Gyanú

1. A Varjúfészek

2. Incidens vacsora előtt

3. Sir Charles kételkedik

4. Egy modern hajadon

5. Szökés egy nő elől

Második felvonás – Bizonyosság

6. Sir Charles levelet kap

7. A kámforrá vált komornyik

8. Melyikük?

9. Mit látott a személyzet?

10. A komornyik szobájában

11. Egy tintafolt nyomában

12. Kampányterv

Harmadik felvonás – Megoldás

13. Mrs. Babbington

14. Lady Mary

15. Hercule Poirot újra színre lép

16. Megfigyelő pozíció

17. Munkamegosztás

18. Cynthia Dacres

19. Dacres kapitány

20. Angela Sutcliffe

21. Muriel Wills

22. Oliver Manders

23. Poirot sherrypartija

24. Egy nap Gillingben

25. Mrs. de Rushbridger

26. Miss Milray

27. Függöny

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

Az elefántok mindenre emlékeznek

A harmadik lány

Hercule Poirot karácsonya

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Sors-rejtekajtó

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerkesztette Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 964 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License