PHILIP K. DICK

ŰRLOTTÓ

Philip K. Dick: Solar Lottery

Copyright 1955, Philip K. Dick

Copyright renewed © 1983, Laura Coelho, Christopher Dick and Isa Dick. All rights reserved.

Hungarian translation © Pék Zoltán 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: Solar Lottery

Vintage, New York, 2003

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978-963- 419-761-4 (epub)

ISBN: 978-963- 419-774-4 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kristóf-Horváth Krisztina

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: science fiction

1

Voltak előjelek. 2203 májusának elején a hírgépek izgatottan jelentették, hogy fehér varjúcsapat repült át Svédország felett. Megmagyarázhatatlan, sorozatos tüzek pusztították el a rendszer egyik fontos ipari központja, az Oiseau-Lyre Telep felét. A Marson több munkatábor közelében kis kerek kövek potyogtak az égből. Batáviában, ahol a kilenc bolygót tömörítő Föderáció Vezetősége székelt, kétfejű tehén született: biztos jele annak, hogy felfoghatatlan nagyságrendű esemény van készülőben.

Ezeket a jeleket mindenki a saját elképzelései szerint értelmezte; az emberek kedvenc időtöltése volt arról spekulálni, hogy vajon mi a szándéka a természet szeszélyes erőinek. Mindenki azt találgatta, arról tanakodott és vitatkozott, hogy mit fog kipörgetni az üveg, a véletlennek ez a társadalommozgató eszköze. A Vezetőség jövendőmondóihoz hetekkel korábban be kellett jelentkezni.

Csakhogy ami az egyik embernek előjel, a másiknak esemény. Az Oiseau-Lyre Telep úgy reagált a korlátozott katasztrófára, hogy az a képesített alkalmazottai ötven százalékának totális katasztrófát jelentett. Hűségesküket bontottak fel, képzett kutatótechnikusokat dobtak ki. Ezek a kitaszított elemek újabb szimptómái lettek a rendszer közelgő kritikus pillanatának. A legtöbb kipenderített technikus kapálódzott egy ideig, aztán elsüllyedt és elveszett a képesítetlenek tömegében. De nem mind.

Ted Benteley lekapta az elbocsátólevelét a hirdetőtábláról, amint meglátta, aztán ahogy a folyosón az irodája felé tartott, apró darabokra tépte, majd a darabkákat beledobta egy emésztőnyílásba. Az elbocsátás intenzív, elsöprő és azonnali reakciót váltott ki nála, ami egy fontos tekintetben eltért a körülötte lévők reakciójától: ő örült, hogy felszabadult az eskü alól. Tizenhárom éve próbálkozott már minden törvényes megoldással, hogy felbontsa az Oiseau-Lyre Telepnek tett hűségesküjét.

Az irodájába visszaérve bezárta az ajtót, kikapcsolta az Interplanetáris Vizuális Iparvállalat hálózat képernyőjét, az ipvivet, és elkezdte törni a fejét. Egy óra alatt kifundált egy akciótervet, méghozzá üdítően egyszerűt.

Délben az Oiseau-Lyre munkaerőosztályától visszakapta a sorskártyáját; ez kötelező, ha egy esküt fentről bontanak fel. Furcsa érzés volt ennyi év után ismét látni a kártyát. Egy pillanatig tétován tartotta a kezében, majd gondosan eltette a tárcájába. A kártya testesítette meg egyetlen esélyét a hatmilliárdból a nagy lottón, azt a csekélynél is csekélyebb lehetőséget, hogy az üveg véletlen pörgetése őt repíti az Egyes osztálypozícióba. Politikai szempontból harminchárom évet ugrott most vissza, hiszen a sorskártyát az ember születésének pillanatában kódolják.

2:30-kor felbontotta a többi hűségköteléket, amely még az Oiseau-Lyre-hez fűzte; ezek már apróságok voltak, és többnyire ő volt az oltalmazó, és másvalaki a hűbéres. 4:00-re összeszedte az értéktárgyait, vészhelyzetalapon pénzzé tette őket (a gyors átváltás miatt magas veszteséggel), majd vett egy első osztályú jegyet egy utasszállítóra. Még le sem szállt az este, már úton volt Európából egyenesen az Indonéz Birodalom és annak fővárosa felé.

Batáviában egy szállóban kivett egy olcsó szobát, és kicsomagolta a bőröndjét. A többi holmija Franciaországban maradt; ha sikerrel jár, később is elmehet értük, és ha nem, akkor úgysem számít. A véletlen úgy hozta, hogy a szobája a Vezetőség főépületére nézett. A számos bejáraton úgy áramlottak ki-be az emberek, akár a buzgó trópusi legyek. Minden út és minden űrröppálya Batáviába vezetett.

Benteley tudta, hogy a pénze nem sokáig tart ki; valameddig még húzhatja az időt, de aztán kénytelen lesz cselekedni. Az Információs Közkönyvtárból elhozott egy ölnyi szalagot és egy lebutított leolvasót. Ahogy teltek a napok, egész információarzenált halmozott fel a biokémia minden területéről, hiszen eredetileg erre a témára nyert képesítést. Miközben szorgosan olvasott és jegyzetelt, egyetlen komor gondolat forgott a fejében: aki a Játékmesternek akar pozíciós hűségesküt tenni, csak egyszer jelentkezhet; ha elsőre nem jár sikerrel, akkor annyi.

Ebbe az egy próbálkozásba mindent bele fog adni. Végre megszabadult a Teleptől – többet nem megy vissza.

A következő öt napban megszámlálhatatlanul sok cigarettát elszívott, rengetegszer körbejárta a szobáját, végül pedig az ipviv üzleti nyilvántartójából kikereste a helyi ágyasközvetítő ügynökségeket. Örömmel látta, hogy a kedvenc ügynökségének van egy irodája a közelben; hálásan telefonált, és a pszichológiai problémái zömét egy órán belül letudta. Az ügynökségtől jött karcsú szőkeség és a pár saroknyira üzemelő menő koktélbár segítségével kibírja még huszonnégy óráig. De ennél tovább nem húzhatja. Elérkezett a cselekvés ideje; most vagy soha.

Amikor a nagy nap reggelén felkelt az ágyból, egész testében megborzongott. Verrick játékmester a Minimax alapelve szerint döntött az új alkalmazottak felvételéről: a jelek szerint a pozíciós esküre jelentkezőket véletlenszerűen választották ki. Benteley hat nap alatt semmilyen sémát nem tudott beazonosítani. Képtelen volt kikövetkeztetni, hogy milyen faktor dönti el a sikeres jelentkezést, vagy hogy van-e ilyen egyáltalán. Kiverte a verejték, lezuhanyozott, de aztán megint leizzadt. Hiába magolt napokon keresztül, semmi nem maradt meg a fejében. Vakon megy neki. Megborotválkozott, felöltözött, kifizette Lorit, majd visszaküldte az ügynökségre.

Akkor rázuhant a magány és a félelem. Kijelentkezett a szobából, megőrzőbe tette a bőröndjét, és a biztonság kedvéért vett magának még egy szerencsetalizmánt. Egy nyilvános vécében az inge alá dugta, majd bedobott egy negyeddollárost a fenolbarbautomatába. A nyugtató valamennyire hatott; kiment a mosdóból, és leintett egy robottaxit.

– Vezetőségi Főépület – mondta a sofőrnek. – Nem kell sietni.

– Értem, uram vagy asszonyom – felelte a MacMillan robot, majd hozzátette: – Ahogy óhajtja. – A MacMillenek képtelenek voltak finom distinkciókra.

Meleg tavaszi levegő áramlott be a taxiba, ahogy a háztetők felett cikázott. Benteleyt nem érdekelte: le sem vette a szemét az egyre növekvő épületegyüttesről. Írott papírjai elvileg előző éjjel megérkeztek. Megfelelő ideig várt, ott kell lenniük annak az asztalán, aki az első ellenőr a Vezetőség tisztviselőinek végtelen láncában.

– Megérkeztünk, uram vagy asszonyom. – A robottaxi leereszkedett és a karmantyúival megkapaszkodott. Benteley kifizette, és kilépett a nyitott ajtón.

Mindenfelé emberek siettek fel-alá. A levegő az izgatottság szakadatlan morajától zümmögött. Az elmúlt pár hét feszültsége a csúcsra hágott. Rámpakufárok ajánlgattak „tuti módszereket”, olcsó, csalhatatlan stratégiákat, amikkel garantáltan megjósolható az üvegpörgetés eredménye és megnyerhető az egész Minimax-játék. A törtető embertömeg rá sem hederített a kufárokra; ha valakinek valóban lenne működő módszere, az használná, és nem árulná.

Az egyik gyalogjárdán Benteley megállt és cigarettára gyújtott. Nem remegett a keze. Vagyis alig. Az aktatáskát a hóna alá vágta, a kezét zsebre dugta: így indult tovább kimért léptekkel a fogadóterem felé. Áthaladt a súlyos biztonsági boltíven, és bejutott. Talán a következő hónapban ilyenkor már a Vezetőséghez köti hűségeskü… Reménykedve felnézett a boltívre, és megérintette az egyik talizmánt az inge alatt.

– Ted, várj! – hallott egy erőtlen, sürgető hangot.

Megtorpant. Ugráló melleivel Lori szlalomozott a sűrű tömegben. Gyorsan utolérte.

– Hoztam neked valamit – mondta a lány kifulladva. – Tudtam, hogy itt elcsíplek.

– Mi az? – kérdezte Benteley feszülten. Tisztában volt vele, hogy a Vezetőség tépécsapata a közelben lehet, és nem különösebben szerette volna, ha nyolcvan unott telepata kotorászna az intim gondolatai között.

– Tessék. – Lori átkarolta a nyakát, és valamit ráakasztott. A járókelők megértő derűvel mosolyogtak; egy újabb szerencsetalizmán.

Benteley megvizsgálta. Drága holminak tűnt.

– Szerinted ér valamit? – kérdezte. Nem szerepelt a terveiben, hogy látja még Lorit.

– Bízom benne. – A lány futólag megérintette a karját. – Köszönöm, hogy kedves voltál velem. Csak ezt akartam még elmondani. – Nyugtalanul húzta az időt. – Mit gondolsz, van esélyed? Ha felvesznek, itt maradsz Batáviában.

– Leolvassák a gondolataidat, miközben itt állsz, tudsz róla? – kérdezte bosszúsan Benteley. – Verrick mindenhová állított tépéket.

– Engem nem zavar – felelte Lori szomorkásan. – Egy ágyasnak nincs mit rejtegetni.

Benteley nem enyhült meg.

– Nekem viszont nem tetszik. Életemben nem olvastak még le. – Vállat vont. – Persze, ha itt akarok dolgozni, akkor hozzá kell szoknom.

A központi asztal felé indult, előkészítve az igazolványát és a sorskártyáját. A sor gyorsan haladt. Pár pillanat múlva a MacMillan robot átvette és beolvasta a kártyákat, majd mogorván azt mondta: – Jól van, Ted Benteley. Most már bemehet.

– Akkor majd látjuk egymást – búcsúzott Lori bizonytalanul. – Ha felvesznek…?

Benteley elnyomta a cigarettát, és a belső iroda ajtaja felé fordult.

– Majd megkereslek – mormolta, oda sem figyelve a lányra. Az aktatáskát magához szorítva elnyomakodott a várakozók sorai mellett, és fürgén belépett az ajtón. Azonnal becsapódott mögötte.

Bejutott. Elkezdődött a játszma.

Az ajtó mellett egy alacsony, középkorú férfi állt, aki apró, viaszos bajuszt viselt. Acélkeretes szemüvegén át fürkészőn nézett rá.

– Maga Benteley, ugye?

– Igen – felelte Benteley. – Verrick játékmesterrel szeretnék beszélni.

– Miért?

– Egy 8-8 osztályú pozíciót szeretnék.

Váratlanul egy lány nyitott be az irodába. Benteleyre rá sem hederítve hadarta a férfinak:

– Hát, kész, vége. – Megérintette a halántékát. – Látod? Most elégedett vagy?

– Ne engem hibáztass – mondta neki az alacsony férfi. – Ez a törvény.

– A törvény?! – A lány felült az íróasztalra, és hátrarázta szeméből karmazsinvörös haját. Az íróasztalból kivett egy csomag cigarettát, és reszkető, ideges ujjakkal rágyújtott. – Húzzunk innen a fenébe, Peter. Nem maradt itt semmi fontos.

– Tudod, hogy én maradok – mondta a kisember.

– Akkor bolond vagy. – A lány most figyelt fel Benteleyre, és félig feléje fordult. Zöld szemében meglepetés és érdeklődés csillant. – Maga ki?

– Talán jobb, ha máskor visszajön – mondta az alacsony férfi Benteleynek. – Ez nem éppen a legjobb…

– Nem azért jöttem el idáig, hogy visszaforduljak – méltatlankodott Benteley rekedten. – Verrick hol van?

A lány kíváncsian méregette.

– Reese-t akarja látni? Mit árul?

– Biokémikus vagyok – felelte Benteley nyersen. – 8-8 osztályú pozíciót szeretnék.

A lány vörös ajka derűsen megrezzent.

– Valóban? Érdekes… – Megvonta csupasz vállát. – Eskesd fel, Peter.

Az alacsony férfi tétovázott, majd vonakodva kezet nyújtott.

– Peter Wakeman vagyok – mutatkozott be Benteleynek. – Ő pedig Eleanor Stevens, Verrick magántitkárnője.

Benteley nem erre számított. Csend állt be, ahogy hárman egymást méregették.

– A MacMillan küldte be – mondta aztán Wakeman a lánynak. – Jelentkezést hirdettek a 8-8-asokhoz. De szerintem Verricknek nem kell több biokémikus, így is van már elég.

– Mit tudsz te erről? – torkollta le Eleanor Stevens. – Nem a te dolgod, nem te vagy a személyzetis.

– Ez csak józan ész. – Wakeman szándékosan a lány és Benteley közé állt. – Sajnálom – mondta Benteleynek –, csak az idejét pocsékolja. Menjen a Telep bármelyik felvételi irodájába, ott mindig adnak-vesznek biokémikusokat.

– Tudom, tizenhat éves korom óta dolgozom a Telepnek – válaszolta Benteley.

– Akkor mit keres itt? – kérdezett rá Eleanor.

– Az Oiseau-Lyre kidobott.

– Menjen át a Soonghoz.

– Nem akarok már egyik Telepnek sem dolgozni! – csattant fel Benteley. – Elegem van a Telepekből.

– Miért? – érdeklődött Wakeman.

Benteley mérgesen mordult egyet.

– A Telepek mind korruptak. Az egész rendszer velejéig romlott. Azé, aki a legtöbbet ígéri, és már nagyban megy a licit.

Wakeman eltűnődött.

– Nem értem, hogy magát ez miért zavarja. Van állása, csak erre kéne gondolnia.

– Pénzt kapok az időmért, képességemért és hűségemért – bólintott Benteley. – Van tiszta fehér köpenyem, és használhatok olyan eszközöket, amiknek az árát egy élet alatt sem keresném meg. Van státusbiztosításom, és teljes oltalmat élvezek. De én szeretném tudni, hogy mi a munkám végeredménye. Szeretném tudni, hogy a végén mire használják. Szeretném tudni, hogy mi lesz vele.

– És mit gondol, mi lesz vele? – kérdezte Eleanor.

– Lehúzzák a vécén! Nem segít senkin.

– Kin kéne, hogy segítsen?

– Nem tudom. Valakin, valahol – felelte bizonytalanul Benteley. – Maga nem akarja, hogy a munkáját jóra használják? Tűrtem az Oiseau-Lyre-ben uralkodó bűzt, amíg csak bírtam. A Telepek elvileg különálló, független gazdasági egységek, de valójában sutyiban szállítmányozást bonyolítanak, kozmetikázzák a könyvelést, és jogtalan adó-visszatérítést igényelnek. Ismerik a Telepek szlogenjét: „A SZOLGÁLTATÁS JÓ, A JOBB SZOLGÁLTATÁS A LEGJOBB”. Röhej! Azt hiszik, a Telepeket érdekli, hogy szolgálnak-e valakit? Nem a közjóért léteznek, hanem pont a közembereken élősködnek.

– Én soha nem is gondoltam a Telepekről, hogy filantróp szervezetek lennének – jegyezte meg szárazon Wakeman.

Benteley nyugtalanul arrébb lépett; azok ketten úgy fürkészték, mintha egy előadást néznének. Miért húzta fel magát a Telepek miatt? Kifizetődő életpálya volt képesített hűbéresnek lenni az egyik Telepen; eddig még senki nem panaszkodott. Ő viszont panaszkodik. Talán hiányzik belőle a realista látásmód, talán a pályaképző gyerekklinika nem tudott kiirtani belőle valamiféle anakronisztikus túlélési ösztönt. Mindenesetre nem bírja tovább.

– És miből gondolja, hogy a Vezetőség jobb? – kérdezte Wakeman. – Szerintem maga illúziókat dédelget.

– Eskesd fel – ismételte közömbösen Eleanor. – Ha ezt akarja, tedd meg neki.

Wakeman azonban a fejét rázta:

– Nem esketem fel.

– Akkor majd én – mondta a lány.

– Elnézést. – Wakeman elővett egy üveg whiskyt az íróasztalból, és töltött magának. – Kér valaki?

– Nem, kösz – felelte Eleanor.

Benteley bosszúsan hátat fordított:

– Mi a fene ez az egész? Hát így irányítják a Vezetőséget?

Wakeman elmosolyodott.

– Látja? Máris ripityára törnek az illúziói. Maradjon csak ott, ahol van, Benteley. Nem is tudja, milyen jó dolga van.

Ekkor Eleanor lecsusszant az asztalról és kisietett a szobából. Pár pillanat múlva már vissza is tért a Játékmester megszokott jelképével.

– Jöjjön ide, Benteley. Én elfogadom az esküjét. – Az íróasztal közepére állította Reese Verrick kicsi, hússzínű műanyag mellszobrát, majd élénken Benteley felé fordult. – Jöjjön. – Benteley lassan odament. Eleanor megérintette a férfi nyakában zsinegen lógó vászonzacskót, amit Lori akasztott oda. – Ez milyen talizmán? – kérdezte, ahogy maga mellé állította a férfit. – Meséljen róla.

Benteley megmutatta neki a mágneses acélt és a fehér port.

– Szűztej – magyarázta kurtán.

– Csak ez van magánál? – Eleanor a saját csupasz mellei között lógó talizmánseregletre mutatott. – Fel nem foghatom, hogy emberek hogyan boldogulnak egyetlen talizmánnal. – Zöld szeme szinte táncolt. – Persze, talán nem is boldogul. Talán pont ezért van balszerencséje.

– Magasan állok a pozitív skálán – felelte Benteley bosszúsan. – És van két másik talizmánom. Ezt úgy kaptam.

– Igen? – A lány közel hajolt és alaposan megvizsgálta. – Ilyen talizmánt nők vesznek. Drágának drága, csak túlságosan is flancos.

– Igaz, hogy Verrick egyáltalán nem visel talizmánt? – kérdezte Benteley.

– Igaz bizony – szólt közbe Wakeman. – Nincs rá szüksége. Amikor az üvegpörgetés révén Egyes lett, már 6-3 osztályú volt. Ha valaki, hát az az ember szerencsés. Eljutott egész a csúcsra, pont ahogy az iskolai tanszalagokon látni. A pórusaiból is árad a szerencse.

– Láttam, hogy emberek érintették meg, hátha átragad rájuk is – mesélte Eleanor félénk büszkeséggel. – Nem hibáztatom őket. Én is megérintettem, sokszor.

– És szerencsét hozott? – kérdezte Wakeman halkan a lány elszíneződött halántékára mutatva.

– Nem akkor és ott születtem, ahol Reese – felelte Eleanor kurtán.

– Én nem hiszek az asztro-kozmológiában – jelentette ki nyugodtan Wakeman. – Szerintem a szerencsét el lehet nyerni és el lehet veszíteni. Jön és megy. – Lassan és buzgón folytatta, Benteleynek címezve: – Verricknek most szerencséje van, de ez egyáltalán nem jelenti, hogy mindig is lesz. Szeretik az egyensúlyt odafent – intett felfelé, majd gyorsan hozzátette: – Tudja, én nem vagyok keresztény vagy ilyesmi. Pontosan tudom, hogy minden csak véletlen. – Borsmentás-hagymás lehelete elérte Benteley arcát. – De egyszer mindenki kap esélyt. És a hatalmasok mindig elbuknak.

– Óvatosan – nézett rá figyelmeztetőn Eleanor.

Wakeman lassan folytatta, a tekintetét le nem véve Benteleyről:

– Emlékezzen majd erre. Felszabadult a hűségeskü alól, használja ki. Ne esküdjön fel Verricknek. Hozzá lesz láncolva, a szolgája lesz. És nem fog tetszeni.

Benteley elhűlt.

– Úgy érti, közvetlenül Verricknek kell felesküdnöm? Nem pedig pozíciós esküt tennem a Játékmesternek?

– Bizony – bólintott Eleanor.

– Miért?

– Most elég bizonytalan a helyzet. Ennél többet nem mondhatok. Később kap az osztálybesorolásának megfelelő feladatot, ezt garantálom.

Benteley fogta az aktatáskáját, és határozatlanul elindult. A stratégiája, a terve csődöt mondott. Teljesen másra számított, mint amivel itt szembesült.

– Akkor felvesznek? – kérdezte szinte mérgesen. – Elfogadható vagyok?

– Persze – felelte Wakeman közömbösen. – Verrick annyi 8-8-ast akar, amennyit csak lehet. Ki sem eshet.

Benteley elhúzódott ettől a két embertől. Valami nem stimmelt.

– Várjunk – mondta összezavarodva és bizonytalanul. – Ezt át kell gondolnom. Adjanak időt eldönteni.

– Csak tessék – felelte Eleanor szenvtelenül.

– Kösz. – Benteley magába merült, hogy átgondolja a helyzetet.

Eleanor zsebre tett kézzel járkált a szobában.

– Van valami hír arról a pasasról? – kérdezte Wakemant. – Arra várok.

– Csak az első figyelmeztetés, amit kaptam. Leon Cartwrightnak hívják. Valamilyen szekta tagja, egy eszelős szakadárszervezeté. Őszintén szólva, kíváncsi lettem a fickóra.

– Én nem. – Eleanor megállt az ablaknál, komoran nézte a lenti utcákat és rámpákat. – Nemsokára kitör a patália. Most már bármelyik pillanatban megtörténhet. – Felemelte a kezét, és vékony ujjaival görcsösen masszírozta a halántékát. – Jézusom, talán hibáztam. De most már nem tehetek semmit.

– Hiba volt – értett egyet Wakeman. – Ha kicsit idősebb leszel, majd azt is megérted, hogy mekkora nagy hiba.

Félelem suhant át a lány arcán.

– Soha nem hagyom el Verricket. Vele maradok!

– Miért?

– Vele biztonságban leszek. Gondoskodik rólam, ahogy mindig is tette.

– A Gárda majd megvéd.

– Nem kérek a Gárdából. – A lány elfintorodott, vörös ajkai alól kivillant egyenletes fehér fogsora. – A családomból. Peter bácsikám is ugyanolyan készségesen eladja magát, mint az ő Telepe – bökött Benteleyre. – És azt hiszi, itt nem találják meg.

– Nem az a lényeg, ki adja el magát – vitatkozott Wakeman. – Ez elvi kérdés. A Gárda az ember felett áll.

– A Gárda csak egy tartozék, mint ez az íróasztal. – Eleanor végighúzta körmét az asztal felületén. – Megveszed az összes bútort, az asztalt, a lámpákat, az ipvivet, a Gárdát. – Undor izzott a szemében. – Ez a Cartwright egy prestonita, ugye?

– Az.

– Nem csoda, hogy látni akarod. Talán morbid, de én is kíváncsi vagyok. Mintha bizarr állat lenne valamelyik gyarmatbolygóról.

Az íróasztalnál Benteley felserkent a gondolataiból.

– Jól van, döntöttem.

– Jó. – Eleanor az asztal mögé csusszant, egyik kezét felemelte, a másikat a mellszoborra tette.

Benteley kívülről tudta a hűségesküt, de mivel kétségek gyötörték, most csak dadogott. Wakeman a körmét nézve ácsorgott, képe unott volt, és sugárzott belőle a rosszallás. Eleanor Stevens feszülten figyelt, arcán pillanatról pillanatra változtak az érzelmek. Benteley elkezdte felmondani a hűségesküt a kis műanyag mellszobornak, noha egyre erősödött az érzése, hogy valami nem stimmel.

Az eskü felénél járt, amikor az iroda ajtaja félresiklott, és egy csoport férfi lépett be hangosan. Egyikük a többiek fölé tornyosult; hatalmas ember volt, nehézkes és széles vállú, az arca szürke és kiélt, a haja sűrű, ezüstcsíkos. Ő volt Reese Verrick, akit a személyesen neki felesküdött emberei vettek körül; megtorpant, amikor meglátta az íróasztalnál zajló eljárást.

Wakeman felnézett, és elkapta Verrick tekintetét. Halványan elmosolyodott, és noha nem szólt semmit, az arcára világosan kiült, hogy mit gondol. Eleanor Stevens szabályosan kővé merevedett. Elpirulva, feszülten várta végig Benteley nyugtalan szavait, aztán amint a férfi befejezte, rögtön megelevenedett. Először vigyázva, de sietve kivitte a mellszobrot az irodából, majd visszatért, és a tenyerét nyújtotta:

– A sorskártyáját, Mr. Benteley. Szükségünk van rá.

Benteley zsibbadtan odaadta a kártyát. Volt, nincs.

– Ki ez? – kérdezte Verrick dörgő hangon Benteley felé intve.

– Most esküdött fel. 8-8-as. – Eleanor idegesen felkapta a cuccait az íróasztalról; a szerencsetalizmánok izgatottan lengtek-csörögtek a mellei között. – Hozom a kabátomat.

– 8-8-as? Biokémikus? – fürkészte Benteleyt érdeklődve Verrick. – És hasznát veszem?

– Minden bizonnyal – felelte Wakeman. – Amit eddig letapogattam, az alapján első osztályú.

Eleanor kitárta a szekrényajtót, a kabátját csupasz vállára terítette, és a cuccait a zsebekbe dugta.

– Most jött az Oiseau-Lyre-ből. – Sietve csatlakozott a Verrick körül csoportosulókhoz. – Még nem tudja.

Verrick súlyos arcát kimerültség és aggodalom ráncolta, de most a derű halvány szikrája lobbant fel mélyen ülő szemében, azokban a kemény, szürke gömbökben a széles homlokcsont alatt.

– Az utolsó morzsák. Legalábbis egy darabig. A többi Cartwrightnak megy, annak a prestonitának. – Benteleyre nézett. – Hogy hívják?

Kezet fogtak, és Benteley elmotyogta a nevét. Verrick hatalmas marka szinte összeroppantotta a csontjait. Benteley félénken megkérdezte:

– Hová megyünk? Azt hittem…

– A Farben Telepre. – Verrick és a csoport a kijárórámpa felé indult, Wakemant kivéve, aki hátramaradt, hogy megvárja az új Játékmestert. Verrick röviden elmagyarázta Eleanor Stevensnek: – Ott lesz a főhadiszállásunk. Tavaly a Farben személyesen velem paktált le. Ott még hűségesek hozzám, ennek ellenére is.

– Minek ellenére? – rémült meg hirtelen Benteley. A külső ajtó nyitva állt; éles napfény zúdult rájuk az utca robajával egyetemben. A hírgépek kiáltásait most először túl hangosnak érezte. Ahogy a rámpán a felszállóhely és a várakozó interkon szállítók felé tartottak, rekedten megkérdezte: – Mi történt?

– Jöjjön csak – mordult rá Verrick. – Hamarosan mindent megtud. Sok munka vár ránk, nem ácsoroghatunk.

Benteley lassan követte a társaságot. Száját szinte teljesen elöntötte a félelem rezes íze. Már tudta. Minden oldalról ezt hallotta, a hírgépek izgatott hangja közhírré tette.

– Verrick megbukott! – kiáltozták a gépek az emberek között. – Egy prestonita lett az Egyes! Az üveg batáviai idő szerint délelőtt fél tízkor pörgette ki! Verrrrricknek vééééége!

Megtörtént a véletlen hatalomváltás, az esemény, amelyet az előjelek beharangoztak. Verrick kikerült az Egyes pozícióból, már nem volt Játékmester. Lezuhant a létra aljára, kiesett még a Vezetőségből is.

És Benteley neki esküdött fel.

Csakhogy már késő volt visszakozni. Úton volt a Farben Telepre. Mind együtt kerültek az események sodrásába, ami úgy zúgott végig a kilencbolygós rendszeren, akár egy tomboló téli vihar.

2

Kora reggel Leon Cartwright óvatosan vezetett a keskeny, kanyargós utcákon a rozoga ’82-es Chevroletjében; gyakorlottan fogta a kormányt, szemét nem vette le a forgalomról. Szokás szerint avítt, de makulátlan kétsoros öltönyt viselt. Formátlan kalapot nyomott a fejébe, a mellényzsebében óra ketyegett magában. Le sem tagadhatta volna a korát és az ódivatúságát; egy hatvan év körüli szikár, szívós férfi: nagyon magas, egyenes tartású, bár vékony csontú, vizes kék szemmel és májfoltos csuklóval. A karja vékony, de erős és inas. Beesett arcán békés, már-már gyengéd kifejezés ült. Úgy vezetett, mintha nem bízna teljesen sem a vén járgányban, sem önmagában.

A hátsó ülést több rakás kiküldésre váró postaszalag foglalta el. A padló szinte megrogyott a súlyos fémfóliakötegek alatt, amik bélyegzésre vártak. A sarokba egy öreg esőkabátot gyűrtek be, egy ételdobozt állott maradékkal és egy pár sárcipőt. Az ülés alatt egy töltött Hopper-pukkantó lapult: három éve dugták be oda.

Mindkét oldalt kivénhedt, megkopott épületek sorjáztak, rozoga, omladozó házak poros ablakokkal és fakó neontáblával. Az elmúlt évszázad ereklyéi, mint ő maga és az autója. Kapualjakban és falaknak dőlve zord férfiak ácsorogtak kopott munkásnadrágban és zubbonyban, üres, barátságtalan tekintettel, zsebre dugott kézzel. Elnyűtt fekete kabátot viselő, testes középkorú nők toltak be rozoga bevásárlókocsit sötét boltokba, hogy bosszúsan böngésszék az ernyedt portékákat, állott ételeket, amit majd visszacipelnek dohos, vizeletszagú lakásukba a nyugtalan családjuknak.

Az emberiség sorsa mostanában nem sokat változott, merengett Cartwright. A Képzésrendszer, a bonyolult Kvízjáték a legtöbb embernek nem vált javára. A képzetlenek tömegeinek helyzete fikarcnyit sem javult.

A huszadik század elején megoldották a termelés problémáját; utána viszont a fogyasztás problémája gyötörte a társadalmat. Az 1950–60-as években a fogyasztási cikkek és a mezőgazdasági termékek hatalmas hegyekben halmozódtak fel az egész nyugati világban. Annyit szétosztottak, amennyit csak lehetett, ami viszont összeomlással fenyegette a szabad piacot. 1980-ra az átmeneti megoldást az jelentette, ha felhalmozzák és elégetik a termékeket – több milliárd dollár értékben, hétről hétre.

A városlakók minden szombaton összeverődtek, és komoran, neheztelve végignézték, hogy a katonák gázolajat locsolnak az autókra, kenyérpirítókra, ruhákra, narancsokra, kávéra és cigarettára, amit senki nem tudott megvenni, és vakító lángözönben megsemmisítik. Minden városban volt egy elkerített égetőhely, egy törmelék- és hamukupac, ahol módszeresen megsemmisítették azokat a finom holmikat, amiket nem lehetett megvásárolni.

A Kvízjátékok segítettek, de csak valamicskét. Ha megvenni nem tudták is a drága termékeket, legalább reménykedhettek benne, hogy megnyerik. A gazdaság évtizedekre el volt látva bonyolult kiadószerkezetekkel, amelyek tonnaszám adagolták a csillogó-villogó árucikkeket. Csakhogy minden egyes emberre, aki nyert egy autót, hűtőt és tévét, milliók jutottak, akik nem nyertek semmit. Az évek teltével a Kvízjátékokban az anyagi termékeket fokozatosan realisztikusabb nyeremények váltották fel: hatalom és presztízs. És ezek közül is a legnagyobb, legáhítottabb hatalomosztó poszt a Kvízmesteré volt, aki magát a játékot vezette.

A társadalmi és gazdasági rendszer szétesése lassú, fokozatos és visszafordíthatatlan volt. Olyan szintet ért el, hogy az emberek még a természeti törvényekben is elvesztették a hitüket. Már semmi nem érződött stabilnak vagy fixnek, az egész univerzum csúszkált és örvénylett. Senki nem tudta, mi következik. Senki nem számíthatott biztosan semmire. Népszerű lett a statisztikai előrejelzés; az ok-okozatnak még a fogalma is a múltba veszett. Az emberek már nem hitték, hogy irányítani tudják a környezetüket; csak a valószínű szekvencia maradt: jó oddsok a vakvéletlen univerzumában.

A Minimax-elmélet – vagyis az M-játék – amolyan sztoikus lemondást jelentett, szándékos kimaradást a céltalan kavarodásból, amelyben a tömegek küszködtek. A Minimax-játékos sosem kötelezte el magát; nem kockáztatott semmit, nem nyert semmit… és főleg nem vitte túlzásba. Arra törekedett, hogy megtartsa a tétet, és túltegyen a többi játékoson. A Minimax-játékos a játék végére vár, mert ez a legtöbb, amiben reménykedhet.

A Minimaxot, az élet nagy játékának túlélési stratégiáját két huszadik századi matematikus, von Neumann és Morgenstern fejlesztette ki. Használták a második világháborúban, a koreai háborúban és a végső háborúban is. Játszottak az elmélettel katonai stratégák és később közgazdászok is. A huszadik század derekán von Neumannt kinevezték az USA Atomenergiai Bizottságába: ezzel ismerték el az elmélete egyre növekvő fontosságát. Aztán két és fél évszázad múlva ez lett a kormányzás alapja.

Ezért lett Leon Cartwright – elektronikai műszerész és lelkiismeretes emberi lény – Preston híve, másnéven prestonita.

Cartwright indexelt, és az ezeréves autóval lehúzódott a padkához. A májusi napfényben piszkosfehéren fénylett a Társaság székháza, egy keskeny, háromszintes faépület, melyet egyetlen tábla azonosított, ami átlógott a szomszéd mosoda fölé: „PRESTON TÁRSASÁG, irodák hátul”.

Ez, ahol megállt, a hátsó bejárat volt, a rakodó. Cartwright kinyitotta az autó hátulját, és elkezdte kipakolni a röplapokkal teli kartondobozokat a járdára. A körülötte nyüzsgő emberek rá sem hederítettek; pár méterre egy halárus saját portékáit rakodta ki a teherautójából. Az utca túloldalán egy jókora hotel árnyékában parazita üzletek és rozoga vállalkozások bújtak meg: zálogosok, szivarboltok, ágyasházak, bárok.

Cartwright az egyik kartondobozt a combjára fektette, és letrappolt a keskeny peronon az épület félhomályos raktárába. A nyirkos sötétben árva atronikus villanykörte izzott bágyadtan; rekeszek és drótvázas dobozok tornyai magaslottak mindenhol. Talált egy üres helyet, letette a nehéz dobozt, majd végigment a folyosón, el egy zsúfolt kis irodáig az épület elején.

Az iroda és a sivár fogadószoba szokás szerint üres volt. Az épület bejárati ajtaja tárva-nyitva állt. Cartwright felvett egy marék levelet; leült a megroggyant kanapéra, a leveleket kiterítette az asztalon, és nekiállt átnézni. Nem jött semmi fontos, csak számlák: nyomdaszámlák, szállítási díjak, bérleti díj, fizetési felszólítások az elmaradt villanyszámlára, szemétdíjra, vízdíjra és egyebekre.

Az egyik levélben egy ötdolláros lapult, meg egy hosszú üzenet reszketeg, öregasszonyos kézírással. Jött pár mikroszkopikus adomány. A Társaság összességében harminc dollárral mondhatta magát gazdagabbnak.

– Már fészkelődnek – jelent meg mögötte az ajtóban Rita O’Neill. – Kezdenünk kéne.