Péntek Csaba

A hamburgered ára

© Luna Blanca Könyvműhely, 2022. 1. kiadás

Író:

Péntek Csaba

Szerkesztő:

Molnár Kata Orsolya

Olvasószerkesztő:

Teszler Tamás

Nyomdai előkészítés és borítóterv:

Tézli Zoltán

Kiadja a Luna Blanca Könyvműhely Kft.

Felelős kiadó Molnár Kata Orsolya, a Kft. ügyvezetője.

Nyomtatta és kötötte a Pauker Nyomda.

ISBN 978-615-01-4503-7

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részeit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a szerző és a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalomjegyzék

Teszler Tamás: Az olvasószerkesztő előszava

Előszó

Kereszty András: A napnál is világosabb

Bevezetés

Etika és táplálkozás

Figyelmeztetés!

1. fejezet

Amikor még „boldog” húsfogyasztó voltam...

2. fejezet

Honnan származik a hús?

Hogyan készül a disznóhús?

Hogyan készül a csirkehús?

Hogyan készül a tojás?

Hogyan készül a pulykahús?

Hogyan készül a libamáj?

Hogyan készül a marhahús?

Hogyan készül a tej?

Természetes-e a tejfogyasztás?

A halak és a tenger „gyümölcsei”

Tengeri halászat

Mesterséges haltelepek

Halastavak

A halak halála

Horgászat

Kutyák, macskák, denevérek

Összegzés

3. fejezet

A vágóhídi dolgozók élete

A bérgyilkos etika

Túl a nehezén

4. fejezet

Hogyan jutottunk el idáig?

Fajizmus

Mi a közös az állatokban és bennünk, emberekben?

És mi a helyzet a növényekkel?

A fajizmus táptalaja

A fajizmus egyéb megnyilvánulásai

Lehet-e a húsipar humánus?

Az aranyszabály

5. fejezet

Természetes ösztönünk-e a húsevés?

Miért eszünk húst mégis?

Örökölt meggyőződés

Társadalmi nyomás

Ízérzékelés

6. fejezet

Az étel mint energia

Fizikai mérgek

Metafizikai mérgek

7. fejezet

A növényi alapú étrend

A fehérjemítosz

Étel és egészség

Mi a gond az állati fehérjével?

Mi a gond a tejjel?

Természetes vs. feldolgozott élelmiszerek

B12

Bió vagy nem bió?

Főtt vagy nyers?

Táplálkozás a saját testtípusod szerint

És hogyan lesz így izmom és energiám?

Mit mond a tudomány?

8. fejezet

Vízpazarlás

Vízszennyezés

Erdőirtás

Földpazarlás

Egyenlőtlen élelmiszerelosztás

Környezetszennyezés és klímaváltozás

Globális paradigmaváltás

9. fejezet

A veganizmus nem diéta

Vega vagy vegán? Mi a különbség?

Híres etikai vegetáriánusok, akik meghaladták a korukat...

10. fejezet

Egy húsmentes jövő kezdete

11. fejezet

Válasz néhány kérdésre és ellenvetésre

12. fejezet

Mit (t)ehetsz, ha változtatni szeretnél?

Minden apró lépés számít

Utószó

A tengeri csillagok meséje

Köszönetnyilvánítás

Ajánlott és felhasznált művek a témában

Könyvek

Filmek

ajánlás

Könyvemet ajánlom minden jóérzésű embernek, aki szereti az állatokat. Olyanoknak, akik nemcsak a tányérukon szeretik őket, hanem valójában is...

Az olvasószerkesztő előszava

Alighanem már a fogantatásunk pillanatában is magukban hordozzuk az üzenetet: Véges az emberi lét! Ennek ellenére akár harminc-negyven év is eltelik a születésünket követően, mire megérezzük és megértjük, hogy a földi élet rendkívül rövid és törékeny. Ezzel együtt valószínűleg az is világossá válik számunkra, hogy a testünk (és vele együtt a lelkünk is) mostanra már azzá vált, amivel eddig tápláltuk, és még inkább azzá lesz ezután – így ha nemcsak tűrni, hanem élvezni is szeretnénk az életet, elengedhetetlenül fontos, hogy mit eszünk.

Haladó (és halandó) negyvenesként éppen ezért elkezdtem egyre tudatosabban táplálkozni az elmúlt években, de eszem ágában sem volt lemondani a húsfogyasztásról, mert szerettem a húst, sőt, igazából még most is szeretem, csak már nem eszem. A fordulat nálam akkor következett be, amikor olvasószerkesztőként többször végigolvastam ezt a könyvet, amelyet most a kezében tart a kedves Olvasó. A Szerző a növényi alapú táplálkozás témáját alaposan körüljárva világossá tette számomra, hogy sem az állatok, sem az emberek, sőt még az életterünk, a Föld nevű bolygó sem jár jól az ipari méretű húsfogyasztással, hovatovább az a tömegkínzás és -mészárlás, amelyet állattenyésztés címszó alatt művel a magát civilizáltnak tartó emberiség, nagymértékben hozzájárulhat önmaga kipusztításához. De ez – meglepő módon – egy örömhír is, hiszen a növényi alapú táplálkozás egy lehetőség arra, hogy miközben a testi és lelki egészségünkért teszünk, egyúttal az emberiség megmentéséért is cselekedjünk. Mondhatni, két legyet ütünk egy csapásra – és még a legyek is életben maradnak.

Ez a könyv a cselekvés előszobája, olvasása felbecsülhetetlen haszonnal jár(hat).

Teszler Tamás

Olvasószerkesztő

Előszó

A napnál is világosabb

Az egészség drága kincs. Ha megvan, észre sem vesszük, ha nincs meg, csak arra vágyunk. Péntek Csaba könyve egyszerűen nagyszerű. Tények és javaslatok összegzése a jelenkor étkezési szokásaival kapcsolatban, megoldások és ajánlások az egészségtudatosság és az erőszakmentesség területén. Informatív és elgondolkodtató.

Mentes az előítéletektől, a szubjektív torzításoktól és a fennhéjázó kijelentésektől egyaránt. Az életmódváltás előnyeiről tájékoztat minket, miközben mindenkinek meghagyja a szabad döntés lehetőségét. Ez a könyv nem akar eladni vagy az Olvasóra tukmálni egy véleményt, hanem egyszerűen csak nézőpontokat mutat be, alternatívákat tár elénk az egészséges étkezés témakörében. Olyan tudományos tényekkel és kutatási eredményekkel foglalkozik, amelyek alapján mi magunk is sokkal jobban átláthatjuk azt a globális helyzetet, amelyet a növényi étrend vagy a húsevés eredményez. Ezek a tények a könyv elején igen sokkolóak, mégis igazak. A könyv végén pedig lehetőségek és megoldások várnak ránk, amelyek alapján mi magunk is elérhetünk egy jobb életminőséget.

A változás az élet maga. A közismert és nyilvánvaló tények alapján tehát érdemes lesz nekünk is változnunk az élettel együtt. Ha változtatunk
a jelenlegi helyzeten, akkor hosszú távon gondolkodunk, így aztán egészségesebb és hosszabb életben reménykedhetünk. Egy egészen kicsi változtatással minden egyes napon léphetünk egyet a tudatos élet, egy jobb minőségű élet felé. Ez a könyv arra buzdít, hogy fordulj magad felé nagyobb szeretettel, változtass bátran, szerezz tapasztalatokat, és döntsd el Te magad, hogy hogyan is akarsz élni.

Nagy örömmel tölt el, hogy ez a könyv megszületett. Az Olvasó válaszokat talál benne szinte az összes kérdésre, amely a témával kapcsolatban eddig felmerült. Sőt, olyan kérdésekkel is találkozik, amelyeket talán még fel sem tett magának, mégis szervesen hozzátartoznak egy modern és tudatosan gondolkodó ember mindennapi életéhez, boldogságához. Egyszerre szól az egészségtudatosságról, a környezettudatosságról, az emberiség következő fejlődési szintjéről és a jó minőségű élet megteremtésének új lehetőségeiről.

Szeretettel ajánlom minden érdeklődőnek,

kereszty andrás

A Tudatosság Iskolája

„Képes lennél belenézni egy állat szemébe, és azt mondani neki,
hogy az étvágyam fontosabb, mint a szenvedésed?”

moby

Bevezetés

Etika és táplálkozás

Hadd kezdjem rögtön egy provokatív kérdéssel: Te képes lennél saját kezűleg megölni egy állatot azért, hogy a húsát megehesd?

Kérlek, gondolkodj el ezen egy kicsit!

A félreértések elkerülése végett tisztázzuk, hogy most nem arra az élethelyzetre gondolok, amikor hajótöröttként egy kopár, sivatagos, lakatlan szigeten egy heti koplalás után elgyengülten az éhhalál szélén tántorogsz, majd hirtelen előugrik egy nyúl vagy fácán az egyik szikla mögül. Én most arra a kényelmes és modern élethelyzetre gondolok, amelyben valószínűleg Te is éled a mindennapjaidat a 21. századi Magyarországon.

Képzeld el, hogy elmentek étterembe a kedveseddel egy romantikus vacsorára. Leültök a szépen megterített asztalhoz, és elkezditek böngészni az étlapot. Az egyszerűség kedvéért tegyük fel, hogy mindketten egy borjúhúsos hamburgert rendeltek. Mikor a pincér felveszi a rendeléseteket, szokatlan módon ezt mondja: „Nagyon jó választás. Azonnal készítjük a rendelést, csak arra szeretném kérni önöket, hogy jöjjenek hátra velem a konyhába, és segítsenek egy kicsit.” Hátrakísér titeket a konyha mögötti udvarra, és azt látod, hogy ott áll egy kisborjú megkötözve. „Kérem, fogja ezt a kést!” – mondja a pincér, és egy hosszú kést ad a kezedbe. „Döfje, kérem, erősen a borjú szívébe!”

Képes lennél megtenni?

Ha úgy érzed, igen, akkor nyugodtan hagyd abba az olvasást, mert ez a könyv valószínűleg nem Neked szól. Jó eséllyel egyáltalán nem fogsz egyetérteni a benne leírtakkal, nekem pedig nem szándékom, hogy olyan gondolatokról győzködjelek, amelyek az alapvető értékrendeddel ellentétesek.

Én elsősorban azokhoz az emberekhez szeretnék szólni, akik elbizonytalanodnának az előbb vázolt képzeletbeli helyzetben.

Ha úgy érzed, nem lennél képes megölni egy állatot, és inkább lemondanál aznap a hamburgeredről, akkor megnyugtatlak, ez egy teljesen természetes emberi reakció. Bár a társadalom azt nevelte belénk, hogy ösztönös, sőt kifejezetten férfias dolog egy állatot a húsáért megölni, számos bizonyíték van arra, hogy az emberek többségének nem ez a természetes.

Tapasztalataim és érzéseim alapján az emberek nagy többsége, ha van választása, akkor a szívében lakozó együttérzés miatt képtelen lenne arra, hogy szándékosan fájdalmat vagy szenvedést okozzon egy állatnak, különösen nem egy borjúnak, báránynak, malacnak, lónak vagy egy olyan emlősnek, amely az emberekéhez hasonló fejlett érzékekkel rendelkezik. Hangsúlyozom, hogy nem egy olyan élethelyzetről beszélek, amikor a saját magunk vagy szeretteink túlélése a tét szélsőséges körülmények között, hanem arról a kényelmes hétköznapi szituációról, amikor azt kell eldöntenünk, hogy az étlapon melyik ételt válasszuk.

Bár tudom, hogy vannak kivételek, mint például a hentesek, a mészárosok, a böllérek és a vadászok, akiknek ez a munkájuk, vagy a vidéki „régi vágású” bácsik és nénik, akiknek egy disznótor családi ünnepségnek számít. De még ezek a hentesek, mészárosok, böllérek, vadászok és disznótorozó nagypapák és nagymamák is voltak egykor kisgyerekek. Amikor pedig kisgyerekek voltak, ők sem lettek volna erre képesek.

Egy újszülött csecsemő számára teljesen természetes, hogy szeretettel és kedvességgel fordul az összes élőlény felé, és nem ennivalóként tekint rájuk. Vidáman játszik velük, érdeklődve figyeli őket, szeretgeti, simogatja, babusgatja őket, legyen szó akár egy nyusziról, kiscsibéről vagy kismalacról.

Mivel mindannyian voltunk gyerekek, ezért talán Te is emlékszel arra az érzésre, hogy milyen úgy belenézni egy állat szemébe, hogy nem az ételt látod benne, hanem az életet. A legtöbben felnőttként is képesek vagyunk még erre. Viszont amikor elénk raknak egy szelet húst, abban csak egy darab ételt látunk, ám arról, hogy ez egy állat életébe került, már nem veszünk tudomást, hiszen a piszkos munkát, vagyis az állatok meggyilkolását mások (vágóhídi dolgozók, hentesek, böllérek, vadászok stb.) elvégzik helyettünk.

Azért írtam ezt a könyvet, hogy minél több ember figyelmét hívjam fel erre a tényre.

Ugyanakkor távol álljon tőlem, hogy ítélkezzek bárki fölött, aki húst fogyaszt, hiszen négy évvel ezelőtt még magam is nagy húsfogyasztó voltam, a kedvenc ételem a rántott hús volt, és a Big Mac menü a McDonald’sban. Ha valaki akkor azt mondta volna nekem, hogy „Csabi, 2022-ben könyvet fogsz írni erről a témáról”, valószínűleg olyan röhögőgörcsöt kaptam volna, hogy ott helyben félrenyeltem volna a hamburgeremet.

Hogy mégis mi változott meg az elmúlt négy évben, és miért kezdett el annyira foglalkoztatni ez a téma, hogy még könyvet is írtam róla?

Ennek okáról és az étkezésem átalakulásának folyamatáról az első fejezetben részletesen mesélek majd, annyit azonban már most elárulok, hogy miután felhagytam a húsfogyasztással, számtalan pozitív változást tapasztaltam saját magamon, mind testi, mind mentális értelemben. Néhány hónap alatt visszanyertem az ideális testsúlyom, az energiaszintem pedig ugrásszerűen megemelkedett. Egyre érdeklődőbbé váltam mind az étkezéssel, mind a környezet- és állatvédelemmel kapcsolatban, és egyre több cikket és könyvet olvastam a témában. Megdöbbenve tapasztaltam, hogy ez a kérdés, bár sokan divathóbortnak gondolják, egyáltalán nem újkeletű.

A történelem során számos növényi étrendet követő neves filozófus és tudós, mint például Püthagorasz, Szókratész, Platón, Leonardo da Vinci, Nikola Tesla vagy Albert Einstein, is a húsfogyasztás csökkentésének fontosságát hangoztatta. Ennek ellenére a húsfogyasztás mértéke a 21. századra a korábbi évszázadokhoz képest jelentősen megnövekedett. Napjainkban évente körülbelül 70 milliárd szárazföldi állatot (tehenet, disznót, csirkét stb.) és 1,5 billió vízi élőlényt (halat, rákot, kagylót stb.) ölnek meg a világon étkezési célból.¹ Ráadásul ezek az állatok rengeteget szenvednek az állattartó telepeken és vágóhidakon uralkodó borzalmas körülmények miatt.

Minderről nehéz nyilvánosan beszélni, ugyanis rendkívül megosztó témáról van szó. Az emberek nagy része nem akar azzal szembesülni, hogy hogyan kerül a hús a tányérjára. Az emberek leülnek jóízűen falatozni, anélkül, hogy belegondolnának, hogy a tányérukon lévő hús egy érző állat teste volt. Valamiért úgy tűnik, hogy az elménk egy tudatalatti védekezőmechanizmust alakított ki, hogy ezzel is védjen minket azzal a lelkiismeret-furdalással szemben, amelyet a húsevés élvezete és a megölt állat szenvedése által kiváltott ellentétes érzelmek okoznak. A pszichológusok kognitív disszonanciának hívják ezt a jelenséget, amikor két ellentétes érzelem jelenik meg az elménkben ugyanazzal a dologgal kapcsolatban. Azért, hogy könnyebb legyen döntést hoznunk, az elménk a nehezebben feldolgozható érzelmet automatikusan a tudatalattink mélyére száműzi, és mindent megtesz annak érdekében, hogy ott is tartsa. Például tagadással.

De miért eszünk húst? Valóban szükségünk van rá? Ha egy társaságban arról beszélek, hogy nem eszek húst, rendszerint az alábbi kérdéseket teszik fel nekem: „De akkor mit eszel?” „Honnan lesz így elég energiád?” „Hogyan pótolod a fehérjét?” Ezt a könyvet részben azért is írtam, hogy ezeket a kérdéseket minden érdeklődő számára kielégítő és maradandó formában megválaszoljam.

Mit szólnál, ha azt mondanám, hogy az ember nemcsak hogy képes hús nélkül is élni, hanem sokkal finomabb, ízletesebb, változatosabb módon tud táplálkozni, ráadásul sokkal erősebbé és energikusabbá válhat akkor, ha száműzi az állati eredetű termékeket az étrendjéből?

Nagyon helyes, ha kételkedsz ebben. Harminchárom éves koromig én magam is kételkedtem, sőt, nemcsak hogy kételkedtem, egyenesen biztos voltam az ellenkezőjében. Azonban volt bennem nyitottság arra, hogy utánajárjak a dolgoknak, és a kutatásaim során egészen megdöbbentő információkra és összefüggésekre találtam rá. Igyekszem mindazt a tudást, amelyet az elmúlt négy év során a húsevéssel kapcsolatban összegyűjtöttem, mások számára is könnyen értelmezhető formában rendszerezni ebben a könyvben.

Fontosnak tartom leszögezni, hogy ez nem egy táplálkozási szakkönyv, és én nem vagyok sem orvos, sem dietetikus. Jogi egyetemre jártam, de pályát módosítottam, mert beszippantott az értékesítés és a marketing világa. Az elmúlt tizenhat évben számos területen dolgoztam a pénzügytől kezdve a hagyományos kereskedelmen át az online és telefonos értékesítésig – jól láthatod, a táplálkozástudomány oly távol áll tőlem, mint Makó Jeruzsálemtől.

Könyvem megírásához az alábbi forrásokból merítettem:

1. Elismert orvosok és táplálkozástudományi szakemberek nyilvánosan publikált kutatásai.

2. Olyan emberek – köztük világhírű sportolók és testépítők – tapasztalatai, beszámolói, akik hosszú évek vagy akár évtizedek óta nem esznek sem húst, sem más állati eredetű ételt.

3. Saját tapasztalataim, amelyek a legfontosabbak mind közül. Téged is arra biztatlak, hogy ne az alapján alkoss véleményt valamiről, amit mások mondanak Neked, hanem járj utána mindennek, és tedd próbára magad! Az az igaz, ami számodra igaz. Ez természetesen vonatkozik mindarra is, amit ebben a könyvben olvashatsz.

Figyelmeztetés!

Határozottan felhívom a figyelmed, hogy a könyv elolvasása után az étkezéssel és a világ működésével kapcsolatos nézőpontod valószínűleg már nem lesz ugyanolyan, mint korábban. Most talán azt gondolod, hogy csak poénkodok, de amint végigolvasod a könyvet, rá fogsz jönni, hogy nem vicceltem. Kicsit hasonló ez a helyzet ahhoz, mint amikor a Mátrix című filmben Neo és Morpheus először találkoznak egymással, és Morpheus felkínálja Neónak, hogy választhat a kék és a piros tabletta közül.

Ez a könyv az én piros tablettám Neked.

Készülj fel arra, hogy helyenként kifejezetten felkavaró lesz! Lesznek olyan pontok, ahol legszívesebben abbahagynád az olvasást, és lesznek olyan fejezetek, amelyeket legszívesebben átugranál, mégis arra kérlek, hogy ne tedd! Légy erős, és olvasd végig az első betűtől az utolsóig! Hidd el, érdemes! Ahogy látni fogod, nem csupán a saját és szeretteid egészsége miatt, hanem sokmilliárd érző lény sorsa és az egész Föld hosszútávú jövője miatt is.

1 ourworldindata.org/grapher/animals-slaughtered-for-meat

„Életünk három legfontosabb döntése,
hogy mit eszünk reggelire, ebédre és vacsorára.”

dr. michael greger

1. fejezet

Amikor még „boldog” húsfogyasztó voltam...

A legtöbb gyerekhez hasonlóan én is úgy nőttem fel, hogy a húsevés teljesen természetes volt a családunkban. Anyai nagyszüleim falun éltek, állatokat tartottak, rendszeres volt náluk a csirke- és disznóvágás, melyek közül különösen az utóbbi egyfajta családi ünnepélynek számított. Gyerekként mindig félelemmel vegyes izgalommal vártam ezeket az eseményeket, hiszen városi kisfiúként nekem egy disznóvágás morbid, de ugyanakkor érdekes dolognak számított. A nagypapám mindig arra buzdított, hogy legyek bátor, és fogjam meg a disznó farkát, miközben leszúrják, ám én nem mertem a szenvedő állat közelébe menni, csak távolról, a kerítéslyukon át leskelődtem. Amikor a szegény malac már nem mozdult többé, csak akkor mertem a közelébe merészkedni, és közelről nézni a perzselést és a feldarabolást.

Gyerekként a visító malac haláltusája finoman szólva sem volt lélekemelő élmény. Sokszor csodálkoztam is a felnőtteken, hogy hogyan tudják olyan szenvtelenül megölni az állatokat. Különösen a nagypapámon csodálkoztam: képes volt saját kezével leszúrni azokat a malacokat, amelyeket egészen pici koruk óta szeretettel nevelt és gondozott. Amíg felnevelte őket, rendszeresen beszélt hozzájuk, simogatta őket, vakargatta a hátukat, amit a malacok mindig nagyon élveztek. Láthatólag nemcsak a nagypapám szerette a malacokat, hanem a malacok is szerették őt. Még nevük is volt mindig: Gyurinak és Misinek hívták őket, nemtől függetlenül.

Mivel a nagyszüleim rendszeresen vágtak disznót és csirkét, húsból nem szenvedtünk hiányt. Volt egy nagy fagyasztószekrény a lakásunkban, amely egész évben tele volt hússal. Anyukám mindig innen vette ki a hozzávalókat a hétvégi menühöz, amely általában a klasszikus húsleves-rántott hús kombinációból állt. A tartalmas ebéd után beálló kajakóma miatt szinte állandó program volt a vasárnap délutáni Forma–1 futamok alatti szundikálás.

Miután felnőttem, és önálló életet kezdtem, továbbra is a megszokott családi minta szerint étkeztem. Szinte egyetlen étkezés sem múlhatott el úgy, hogy ne lett volna legalább egy szelet hús a tányéromon. Számomra a hús volt az étel fő alkotóeleme, minden más csak köret lehetett. Meg sem fordult a fejemben, hogy lehetne akár másképp is, hiszen a környezetemben majdnem mindenki így étkezett, egy-két vegetáriánus barátom kivételével, akik számomra akkoriban csodabogaraknak számítottak.

Az egyetemen volt egy barátom, akivel rendszeresen együtt ebédeltünk a menzán. A közös étkezéseink alkalmával gyakran hosszú filozófiai eszmecseréket folytattunk az élet értelméről és hasonlóan elvont dolgokról. Tíz évvel volt idősebb nálam, és legalább ugyanennyivel több élettapasztalattal és bölcsességgel is rendelkezett. Ő akkor már évek óta vegetáriánus volt. Mikor megkérdeztem tőle, hogy miért nem eszik húst, csak annyit mondott, hogy saját akaratából döntött így.

Sokat faggattam, hogy mi volt ennek az oka. Egyszer mesélt nekem egy érdekes elméletet, amelyet egy tibeti vagy más buddhista filozófiával kapcsolatos könyvben olvasott. Eszerint az elmélet szerint a Napból jövő energia, a fény az elsődleges tiszta energiaforrás ezen a bolygón, amelyen élünk. Ezt az energiát a növények felveszik, és átalakítják a fotoszintézis során. A növényevő állatok, mikor megeszik a növényeket, akkor ezt az egyszer már átalakított energiát a saját testükben újra átalakítják. A ragadozó állatok pedig, mivel ők más állatok húsával táplálkoznak, ennek az eredeti napenergiának már a kétszeresen átalakított változatát veszik magukhoz. Amikor tehát megeszünk egy növényt, akkor a Nap energiájának egyszeresen átalakított változatát fogyasztjuk. Ha egy növényevő állat húsát esszük meg, akkor már kétszeres, ha pedig egy ragadozó állat húsát fogyasztjuk el, akkor az eredeti napenergia háromszorosan átalakított változatát visszük be a szervezetünkbe. Eszerint az elmélet szerint minél több átalakuláson megy keresztül az energia, annál kevésbé tápláló. Ezt támasztja alá, hogy a ragadozó állatok átlagosan jóval kevesebb ideig élnek, mint növényevő társaik. Vagyis ha mi, emberek főleg növényeket ennénk, akkor magasabb rezgésszintű energiával látnánk el a testünket, mint ha növényevő állatok húsát fogyasztanánk – ami a mindenevő és a ragadozó állatok esetében még inkább igaz.

Ezt az érvelést teljesen logikusnak találtam, és nagyon megragadta a figyelmem. Ennek ellenére továbbra is ettem húst, sőt, abból is egyre több junk foodot, hamburgert, gyrost stb.

Az étrendem következtében, mire betöltöttem a harmincadik életévemet, már 87 kilót mutatott a mérleg. Ez így önmagában talán nem tűnik soknak, csupán annyi a baj vele, hogy a 178 centis magasságomhoz képest ez 15 kiló súlyfelesleget jelentett, amely ráadásul elég jól látható helyen, főként a hasamon jelentkezett, és sajnos nem éppen izom formájában...

Hiába futottam, bicikliztem rendszeresen, jártam hetente kétszer-háromszor edzőterembe, csak annyit értem el vele, hogy a mozgás hatására az étvágyam tovább nőtt, és a kilók csak nem akartak lejjebb menni. Többször is nekifutottam az „egészségtudatos” táplálkozásnak, ami azt jelentette, hogy „szívbarát” margarint, kaukázusi kefírt, erjesztett sajtot és vékonyra szeletelt zsírszegény sonkát vásároltam magamnak, mivel azt láttam a reklámokban, hogy ezek szuperegészségesek. A gond csak az volt, hogy ezektől sem fogytam egy dekát sem.

Azon kívül, hogy kicsit zavart a pocakom, nem tulajdonítottam túlzott jelentőséget a dolognak, hiszen közben úgy éreztem, hogy egészséges vagyok. Évente „csupán” két-háromszor döntött le a lábamról valamilyen apróbb megfázás pár napra, de ezt teljesen természetesnek véltem. (Spoiler: nem volt az!)

A másik figyelmeztető jelzés, amely ekkor még szintén teljesen természetesnek tűnt számomra, hogy reggelente csak úgy bírtam felébredni, és koncentrálni, ha ittam egy kávét. Ezt is teljesen normálisnak gondoltam, elvégre „mindenki iszik reggel kávét”. Később már az ebéd utáni kajakóma csillapítására is kívántam a feketét, majd napközben is ittam egyet-egyet, hogy oda tudjak figyelni az üzleti megbeszélésekre, a vezetésre vagy a tanulásra. Végül egy-egy húzósabb időszakban akár napi három-négy kávét is megittam azért, hogy képes legyek egész nap koncentrálni. Mindeközben azonban aktív és lelkes voltam, folyamatosan pörögtem és dolgoztam, és nem éreztem szükségét a változtatásnak. Egészen egy bizonyos pillanatig...

2018 januárjában váratlan és ijesztő fordulat következett be, amelyet furcsa módon utólag életem talán eddigi legszerencsésebb eseményének gondolok.

Akkoriban rendkívül pörgős életet éltem, üzletkötőként jártam az országot szinte megállás nélkül. Egyik hajnalban, a reggeli kávém után az autópályán vezetve erős lüktetést éreztem a gyomrom környékén. Meredeken emelkedett a pulzusom, és a szívem majd kiugrott a helyéről. Pánikba estem. Egyedül voltam az autópálya kellős közepén, mindenféle segítség nélkül. Azonnal megálltam, majd kiszállva a kocsiból elkezdtem sétálni. Szerencsére néhány percen belül elmúlt a rémület. Visszaültem a kocsiba, hogy folytassam az utat, de újra jelentkezett a furcsa, lüktető érzés. Nagy nehezen sikerült eljutnom az úti célomig, ahol kaptam egy pohár magnéziumos vizet, amely enyhítette a tüneteket, amelyek azonban újból és újból jelentkeztek a következő napokban. Elkezdtem aggódni, hogy valami komoly bajom lehet, így a következő időszak azzal telt, hogy orvosokhoz szaladgáltam. A háziorvos megnyugtatott, hogy nincs semmi bajom, valószínűleg idegi alapon jelentkeztek a tünetek, a szervezetem így reagál a stresszre. A kardiológus szintén azt mondta, hogy nincs fizikai elváltozás a testemben, teljesen egészséges vagyok. A tünetek azonban csak nem akartak maguktól elmúlni, újra meg újra jelentkeztek.

Elmentem egy indiai ájurvédikus dokihoz is. Az ájurvéda egy olyan több ezer éves indiai gyógyítási irányzat, amely a nyugati orvostudománnyal ellentétben elsősorban nem a betegség tüneteire, hanem az azt kiváltó okokra koncentrál, valamint holisztikusan szemléli az emberi testet. A doki közölte a tényt: a túlzott fehérjebevitel miatt a szervezetem nem működik megfelelően, és ez okozta a hirtelen fellépő kellemetlen tüneteket. Azt javasolta, hogy csökkentsem a húsfogyasztást oly módon, hogy iktassak be hetente három-négy húsmentes napot, illetve egyek több zöldséget és gyümölcsöt.

Bár ez egyszerűnek tűnt, a gyakorlati megvalósítása már sokkal bonyolultabb volt, ugyanis már rögtön az első húsmentes étkezés alkalmával felmerült bennem a nagy kérdés: „Oké, de akkor most mit egyek?” Hiszen előtte ahhoz voltam szokva, hogy a hús a főétel, és minden más csak köret hozzá. Korábban még egy reggeli szendvicset sem tudtam elképzelni legalább egy szelet sonka vagy párizsi nélkül, nemhogy egy ebédet vagy vacsorát. Szerencsém volt, mert ekkor már Budapesten éltem, és volt pár vegetáriánus barátom, akik segítettek, és mutattak olyan helyeket a városban, ahol tudtam jó minőségű növényi alapú ételeket enni.

Ennek köszönhetően egyre többször tartottam olyan napot, amikor nem ettem húst, és ekkor nagyon rövid idő alatt valami elkezdett megváltozni bennem. Míg a folyamat elején arra fókuszáltam, hogy melyik nap ne egyek húst, pár hónappal később már arra kellett figyelnem, hogy mikor ettem utoljára húst, és szándékosan elkezdtem húsos napokat beiktatni az étrendembe, mert még mindig az a meggyőződés élt bennem, hogy „húst enni kötelező”. Sokszor nem is kívántam már, mégis magamba erőltettem, mivel azt gondoltam, hogy „ez kell az egészség és az erőnlét megőrzéséhez”.

Nagyjából ebben az időszakban történt az is, hogy megnéztem a Testről és lélekről című Oscar-díjra jelölt magyar filmet. Van benne egy vágóhídi jelenet, amely közeli kameraállásból mutatja be egy szarvasmarha utolsó perceit, rendkívül realisztikusan. A moziban ülve ez a jelenet olyan hatással volt rám, hogy attól a pillanattól kezdve egy falat marhahúst sem ettem többé, ami azért nagy szó, mert – ahogy említettem már – előtte a mekis Big Mac volt az egyik kedvenc ételem.

Szintén ebben az időszakban ismerkedtem meg a teljes értékű növényi ételekkel, és rájöttem, hogy olyan ízletes és változatos kínálat van ezen a területen, amelyről előtte még csak álmodni sem mertem. Az ízérzékelésem is teljesen megváltozott. Korábban nem szerettem a zöldségeket, most már imádtam őket. Régebben ki nem állhattam a spenótot, a brokkolit, a céklát, a káposztát, most megszerettem őket. A zöldségek és gyümölcsök íze megváltozott számomra. Olyan ételek lettek a kedvenceim, amelyeket előtte alig ismertem: avokádó, cékla, padlizsán, cukkini, spárga, sóska, spenót, csicseriborsó, lencse, és még sorolhatnám. Egyre kevesebb tojást és tejterméket fogyasztottam, mert kezdtem úgy érezni, hogy az emésztésük feleslegesen terheli a szervezetemet a tiszta növényi alapú ételek mellett.

Egy idő után azt vettem észre, hogy már szinte kizárólag csak növényi ételeket eszem, miközben azt is megfigyeltem, hogy éjszakánként pihentetőbben alszom, mint korábban, reggelente pedig frissebben ébredek. Az energiaszintem egész nap állandó maradt, nem fáradtam el még késő estére sem. Az étkezések utáni kajakóma is megszűnt. A kávé, tea és egyéb koffeintartalmú italok fogyasztását is elhagytam, mert nem volt már rájuk szükségem. Elkezdtem fogyni, és pár hónap leforgása alatt a testsúlyom 87 kilóról lecsökkent az optimális 73-75 kilóra, úgy, hogy nem fogyókúráztam – ugyanakkora adagokat ettem, mint előtte, és nem is sportoltam többet, mint korábban. Az édesség mennyiségén sem változtattam. Egyetlen dolog változott: a húst és az egyéb állati eredetű termékeket teljesen száműztem az étrendemből.

Közben persze többször is felmerült bennem a kérdés: vajon hosszú távon ez így egészséges-e? A vidéki családtagok, húsevő barátok, ismerősök egyfolytában azzal riogattak, hogy hús nélkül tápanyaghiányos leszek. Hiteles információt akartam gyűjteni ebben a témában, ezért elkezdtem megbízható szakemberek és régóta teljes értékű növényi étrenden élő emberek beszámolóit olvasni. Rengeteg jobbnál jobb könyvet olvastam el, és megannyi filmet és előadást megnéztem a témában. Kutatásaim alapján egyértelművé vált, hogy – bár sokan próbálkoznak ezzel – a teljes értékű növényi étrendbe nehéz belekötni.

A változásom története ezzel azonban még korántsem ért véget, sőt, igazából csak ekkor kezdődött. 2019 tavaszán éppen hazafelé tartottam, amikor az egyik aluljáróban egy különös csoportra lettem figyelmes. Arcukat anonimitást biztosító maszk takarta, és mindannyian egy-egy laptopot tartottak a kezükben a járókelők felé. A laptopokon egy film futott: rejtett kamerás felvételeket mutatott be arról, hogy mennyi szenvedésen mennek keresztül az állatok a nagyüzemi vágóhidakon és állattartó telepeken csak azért, hogy mi, emberek végül megehessük őket.

Bár én ekkor már több mint egy éve nem ettem húst, mégis sokkolt, amit láttam, és mérhetetlen bűntudat és szomorúság fogott el. Hazafelé a metrón könnyek szöktek a szemembe, és azt éreztem, hogy egy kegyetlenül borzalmas világban élek, amelynek én is aktív részese voltam harminchárom éven át.

Ekkor született meg bennem a felismerés: én nem a saját elhatározásomból járultam hozzá az állatok halálához, hanem teljesen tudattalanul tettem! Azt gondoltam korábban, hogy „ez az élet része, a világ így működik”. Viszont amikor megláttam a szenvedő állatok tekintetét a videón, azonnal felismertem, hogy nek