Szerelem a Sellőlakban
Author: Kate Forster
Date: 2026-09-04
Publisher: Álomgyár Kiadó

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Forster: Finding Love at Mermaid Terrace, 2021

Fordította
MÁRTON ANDREA

Copyright © Kate Forster, 2021

This translation of “Finding Love at Mermaid Terrace”
is published by Publish and More Kft.
by arrangement with Bloomsbury

Publishing Plc.

All rights reserved.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Fodor Marcsi

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Az illusztrációkat tervezte:

pikisuperstar / Freepik

Nenilkime / Freepik

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890
admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu
www.facebook.com/alomgyar
instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-80-3

Minden orvosnak és ápolónőnek,
akik olyan sok embernek segítettek
a COVID-19-járvány idején.

Köszönjük!

1

Port Lowdy városa többre tartotta magát, mint ami valójában volt. A St Martin’s Road fölötti táblán az a felirat állt, hogy Isten hozta Port Lowdy városában! A helységet azonban legnagyobb jóindulattal se lehetett városnak nevezni, inkább csak falunak. Bár valaha híres volt a nagy tarisznyarákjairól és arról, hogy forgattak itt egy filmet Judi Denchcsel, manapság csak egy álmos kis település volt, ahol még a rákok is elszunyókáltak délutánonként, mert többé már nem aggódtak a hálók miatt, mely az óceán mélyéről legszebb álmukban ragadta el őket. Jöttek turisták, de nem túl sokan. Arra volt csak elég látogató, hogy a falu felélénküljön nyáron, és önhitt lakói megbizonyosodjanak arról, hogy jól döntöttek, amikor Port Lowdyt választották végleges otthonuknak.

Tressa Buckland is ilyen önhitt lakos volt. A születése óta minden évben itt nyaralt a családjával. Két éve azonban ide is költözött, és egyszerűen mindent imádott abban, hogy itt lakhat. A városkát úgy, ahogy volt, a maga összevisszaságában álló, színes házaival a part mentén, és a macskaköves utcákat. Egy ilyen régi helyen valahogy mindennek megvolt a maga rendje, és bár minden évben jöttek-mentek az emberek, ez a rend ugyanaz maradt. Tressa pedig nem azok közé tartozott, akik meg akarják változtatni. Pont a falu családiassága miatt akart annak önhitt lakója lenni. Olyan, aki panaszkodik a turistákra, mégis tudja, hogy a túléléshez szükség van a jelenlétükre.

Egy, a szokásosnál melegebb februári reggelen Tressa a vállára vette a hátizsákját, kócos, fekete, megzabolázhatatlan göndör fürtös fejére illesztette a biciklis sisakját, és felpattant rózsaszín biciklijére.

Huszonhat évesen a falu kevés egyedülálló hatvan év alatti lakosai közé tartozott. Nem mintha ezt Tressa különösebben bánta volna. Nem keresett párkapcsolatot – igaz szerelme a művészet volt, és ez elég volt számára.

Sosem unta meg a mindennapos bicikliutat az otthonától. Világos türkizkék házikója, a Sellőlak a tengerparti sétány végében állt. Négy ház sorakozott egymás mellett, más-más színben és más-más névvel – az övé volt az egyik.

Tressa végigbiciklizett a sétányon, és gyorsan felmelegedett – a nap sütött, enyhe szellő simogatta az arcát.

Mióta az eszét tudta, arról álmodozott, hogy Port Lowdyban lakhat – gyakran megnézte magának a színes házakat, és elképzelte, milyen lenne ott az élete. Arra vágyott, hogy a háza tele legyen mindazzal, amit az anyja nem szeretett – legyen benne macska, össze nem illő tányérok, virágokkal teli lekváros üvegek és vízben ázó ecsetek.

A sorházak előtt kert állt, és egy fal, amely elválasztotta a tengertől, és egy kisebb homokpadra nézett. Ha apálynál az ember átment a homokpadra, elérhette a sziklamedencéket, ahol Tressa gyerekkorában a nyaralásokon az ideje nagy részét töltötte.

A szülei St Ivesban laktak, ahogy a bátyja és az ő felesége is, az ikergyermekeikkel. Tressa azért költözött át Port Lowdyba, hogy megszökjön előlük.

A Sellőlak maga volt a mennyország: a kőházikó kiugró ablakfülkéjéből rá lehetett látni a múltból itt maradt halászhajókra. Tressa a nagyanyai örökségből vásárolta. Gyakran eltűnődött azon, hogy a nagyanyja tudta-e, milyen nehéz volt felnőni egy olyan anyával, mint Wendy Buckland. A szülei háza olyan grandiózus és tökéletes volt, hogy az emberek megálltak, hogy lefényképezzék. Odabent lehetetlen volt letenni egy bögrét vagy egy poharat úgy, hogy a semmiből ne bukkanjon elő egy poháralátét. Tressa gyakran morfondírozott azon, hogy az anyjának egy pisztolytáskányi alátétje lehet, amit tíz méterről úgy hajít oda bárkinek, akár egy cowboy, megvédve a nemes bútorokat az ocsmány pohárnyomoktól.

Ahogy átkerekezett a falun, a Fekete Hattyú fogadó frissen mosott asztalterítői csak úgy repkedtek a szélben, szinte civakodva egymással. Tressa intett Marcelnek, a tulajdonosnak, aki odakint ült a fogadó előtt, egy kávé és a helyi lap társaságában. Marcel isteni ráklevest főzött pirított zsemlekockával, ami ódivatú étel volt, de Port Lowdy is ódivatú hely volt. Mindez illett Tressához. Ő maga is ódivatú festményeket készített, amelyek nem voltak népszerűek a műkereskedelemben, de őt boldoggá tették.

Penny Stanhope, a postamesternő integetett neki, miközben megfordította az ajtón a „Zárva” feliratú táblát. A postahivatal egyszerre volt bank, helyi útlevélkiadó és biztosító. Penny a környékbeli asszonyok által készített csatnikat és dzsemeket is árult, emellett megkérdőjelezhető minőségű kagylódíszeket, amelyekre műanyag szemeket ragasztottak, és néha egy-egy strasszkővel is feldobták őket. Port Lowdyban nem igazán voltak az emberek vevők az efféle giccsre, így a kagylódíszek alig fogytak, de a lekvárok nagyon kapósak voltak.

A pékség a maga piros csíkos árnyékolójával már nyitva volt, a cornwalli pástétomok frissen kerültek elő a sütőből, a scone-ok pedig szépen illatoztak a reggeli teához. A pékség oldalában kis, fehér léckerítéses kert bújt meg, ahol a turisták az almafák árnyékában fogyaszthatták el a hagyományos cornwalli tejszínes teát, miközben bámulták a járókelőket.

Tressa felbiciklizett a dombra, és megállt a kis iroda előtt, mely egyszerre volt a Port Lowdy-i Hírmondó szerkesztősége és nyáron a helyi autókölcsönző központja. Kinyitotta az ajtót, próbált egyszerre egyensúlyozni a súlyos faajtó és a bicikli között. Levette a sisakját, és érezte, hogy göndör fürtjei tiltakozva szabadulnak ki a rövid bicikliút után.

Tressa fekete fürtjei mindig önálló életet éltek. A bátyja nem örökölte, mi több, senki nem tudta, hogy a Buckland családban kitől ered a göndör haj. Mindenki más szőke és barna szemű volt a családban, csak Tressának volt sötét haja és kék szeme. Gyerekkorában gyakran tanulmányozta a könyvespolcon őrzött régi Bibliába írt családfát. A göndör fürtöket ismeretlen ősöktől kapta, és Tressa mindig izgatottan gondolt arra a rokonra, aki generációkkal később átörökítette neki a haját, mintha valamiféle talizmán lenne. A rajztudása is ritka tehetség volt: a családban senki nem volt még csak hasonlóval sem megáldva. Tressa kifejezetten szerette ezeket a jellegzetességeket, mert különlegessé tették – és Isten a tudója, hogy az ő családjában nehéz volt különlegesnek lenni.

A nyugalmas élet mindent megér, mondogatta a főnöke, George Fox, és Tressa csak helyeselni tudott. George volt a Port Lowdy-i Hírmondó tulajdonosa és szerkesztője. Csak ketten dolgoztak a Hírmondó-nál, de a lap eleget hozott a konyhára ahhoz, hogy Tressát foglalkoztathassa, George pedig elkortyolgassa a whiskyjét és kiélhesse az antik tárgyak iránti rajongását. A halászok és a nyaralók hirdetései eleget hoztak a konyhára, és a nyári autókölcsönzés mellett George-nak egész Cornwallban voltak üzleti érdekeltségei.

Tressa hálás volt a munkájáért, mert lehetővé tette számára, hogy festhessen. Művész volt – rendes, tanult művész, mondaná az anyja bárkinek, aki megkérdezné, mert Plymouthban járt képzőművészeti egyetemre. Tressa a Cornwalli Sellő művésznéven árulta a festményeit és a nyomatait egy honlapon – az eladás hozzátett egy kicsit a megélhetéséhez, és hozzásegítette, hogy rajzeszközöket tudjon venni – ami ezen felül maradt, csak hab volt a tortán.

Az anyja, Wendy gyakran mondogatta, hogy Tressa a legjózanabbul élő huszonhat éves az Egyesült Királyságban. A pénzét a művészeten kívül nem sok mindenre költötte. A barátai még mindig egész éjjel ittak és táncoltak, de Tressa magányos farkas volt, nem is annyira a saját döntése, hanem a körülmények miatt. Félénk volt, nehezére esett fenntartani a kapcsolatot az iskolai vagy az egyetemi barátaival, akik közül, úgy tűnt, lassan mindegyik eljegyzést ünnepel vagy esküvőt szervez. Néhánynak már gyermeke is született. Tressa kis festményeket küldözgetett a barátainak, hogy ezzel ünnepelje a jó hírt, üdvözlőkártyákat rajzolt a kisbabáknak, majd elküldte ezeket távoli helyekre, de senki nem akart Port Lowdyba látogatni, hogy a Sellőlakban szálljon meg. Ha Tressa valaha is fennmaradt egész éjjel, azt a festővászon előtt tette, várva, hogy a hold eltűnjön a felhők mögött, és átadja a helyét a napnak.

– Hogy fogsz így bárkivel is megismerkedni? – tudakolta az anyja. – Itt senkit nem fogsz találni magadnak. Gyere haza, találd meg a szerelmet! Veszünk neked egy lakást, ezt a házat kiadod, és később visszaköltözöl. – Wendy gyakran igyekezett meggyőzni a lányát, hogy térjen haza St Ivesba, de Tressa nem hitt abban, hogy meg kellene találnia a szerelmet. A szerelem nem volt elveszve, akkor miért kellett volna megtalálnia? Ha készen áll, úgyis eljön, és ha sosem talál rá, ott van neki a macskája, valamint a festés, és ez elég, mondta magában. Port Lowdyban nem volt senki, akivel érdemes lett volna megismerkedni. Szinte mindenkit ismert a faluban, és hatvan év alatt egyetlen valamirevaló férfi sem akadt. Az idősebb urak pedig sosem vonzották.

Volt egy másik művész, akivel egy ideig együtt járt, és St Ivesban néha találkoztak, de a dolog nem volt komoly, ezt mindketten tudták. Tressa nem akart ott élni, a férfi pedig nem akart Port Lowdyba költözni. Kimondatlan egyezség volt köztük, hogy a kapcsolatuk csupán testiségből és egymás művészetének kölcsönös értékeléséből áll, semmi több. A férfi kedves volt, de annyira nem, hogy Tressa többet akarjon tőle.

Tressa mai munkanapja azzal kezdődött, hogy betette a biciklijét a tárolóba, majd kiment a konyhába, hogy főzzön egy teát – a főnöke, George épp telefonált. Tressa a Port Lowdy-i Hírmondó-nál elfoglalt állását egy örömteli véletlennek köszönhette: George felesége, Caro otthagyta a munkát, hogy több ideje legyen az unokáikra. Ez a feladat nem teljes munkaidős állás volt, de így Tressának maradt ideje festeni, és kibámulni a Sellőlak padlásablakából az örökké változó színű tengerre.

– Beszélhetnénk, Tressie?

– Persze – felelte Tressa. – Kérsz egy teát?

– Igen, és hozd be a zsúrkekszet is – mondta George komoran.

A reggeli zsúrkeksz azt jelentette, hogy George egy súlyos problémát igyekezett megoldani.

Tressa a csészéket az íróasztalához vitte, és leült George-dzsal szemben. A kekszesdobozt a hóna alá csapta, a teát pedig letette kettőjük közé.

– Mi a baj? – kérdezte Tressa. – Kirúgsz? – Mindig arra számított, hogy valami rossz fog történni. Nem tehetett róla, állandó szorongásban élt. Általában képes volt uralkodni magán, azonban ma George különösen aggódónak és fáradtnak tűnt, az anyja pedig egyszer kijelentette, hogy az ilyen esetekben általában Tressa az, aki a gondot okozza.

George megfújta a teáját.

– Nem, kedvesem, nem rúglak ki. Egy üzleti döntésről szeretnék beszélni veled.

– Rendben – felelte Tressa óvatosan.

– Caro beteg – mondta George.

– Jaj, ne! Mi a baja?

Tressa borzalmas rettegést érzett, ha csak arra gondolt, hogy bármi történhet George-dzsal vagy Caróval. Nagyon kedves barátai voltak, és sokat jelentettek Port Lowdy számára. George és Caro Fox voltak azok a szülők, akiket Tressa kívánt volna magának. Bátorították, békét sugároztak, és ők voltak az egyetlenek, akik látták, hogy milyen nehéz volt Tressa számára Wendy és David Buckland családjában felnőni. A saját szülei ugyanis állandóan hajtották és ösztönözték, George és Caro azonban szeretettel gondoskodtak róla. Tizenhárom évesen nyáron újságkihordóként kezdett dolgozni nekik, most pedig a reklámmenedzserük és fotósuk volt – megtalálta a helyét a Fox házaspár lapjánál és a családjában is. Caro és George gyermekei, Anna és Blake már az első nyáron összebarátkoztak vele, és megtanították arra, hogyan kell vitorlázni, sznorkelezni és tábortüzet rakni a tengerparton. Ők voltak azok a testvérek, akikhez Tressa közel állt, nem Jago, a bátyja, akivel semmilyen közös nem volt bennük.

– Carónak Plymouthba kell utaznia egy műtétre. Egy ideig ott is kell maradnunk – mondta George lassan, mintha még ő maga is próbálná feldolgozni a hírt.

– Milyen műtétje lesz? – kérdezte Tressa.

– Rákos – mondta George holtsápadtan, úgy, hogy kerülte Tressa tekintetét.

– Jaj, George, ez szar hátán szar! – Tressa érezte, hogy könnyek gyűlnek a szemébe. Visszafojtotta őket, a hüvelykujja körmét a tenyerébe vájta. George-nak a segítségére volt szüksége, nem a bánatára.

– Nem akarom elhinni! – mondta George.

– És jól van? Mármint tudom, hogy nincs jól, de hogy érzi magát? – Tressa úgy érezte, képtelen a megfelelő kérdéseket feltenni. Igazából azt akarta tudni, hogy Caro meggyógyul-e. – Mondta az orvos, hogy… mennyire nagy a baj? – Valahogy illetlenségnek tűnt megkérdezni, hogy hányadik stádiumban van.

Azonban George megkímélte a fáradságtól.

– Harmadik stádiumú vastagbélrák – mondta. A hangja élettelen volt.

– Duplán szar hátán szar – mondta Tressa, mire George horkantva felnevetett.

– Teljesen úgy beszélsz, mint Caro. Ő is pontosan ezt mondta.

– Oké, miben tudok segíteni? – tudakolta Tressa. – A háznál van valami munka? Vagy a lapnál? Főzzek, vagy mit csináljak?

Szüksége volt valami feladatra, hogy ne érezze magát teljesen haszontalannak egy ilyen rettenetes hír hallatán.

George egyenesen előrebámult Tressa feje fölött, a nagy, fehér táblát nézve, amin az általuk tervezett cikkek ütemterve volt látható.

– Neked kell átvenned a Hírmondó vezetését – szólalt meg végül George. – De vegyél fel valakit magad mellé, aki segít! Egyetlen embernek túl sok lenne így, hogy a nyakunkon van a nyár. Egyeztetni kell a reklámozókkal, össze kell szedni az ingatlancégektől a fényképeket. Meg kell írni a cikkeket az új kompról, a művészeti kiállításról az iskolában… – George elhallgatott. – Már annyira örültem ezeknek a feladatoknak!

Tressa átnyúlt az asztal fölött.

– George, mindent elintézek, megígérem! – Nagyjából tizenkét évesnek érezte magát, ahogy beszélt.

George hangosan gondolkodott.

– Szükséged lesz egy újságíróra, talán olyasvalakire, aki nyugdíjas. A környéken senkit nem fogsz találni. Fel kell adnod egy hirdetést, és én fizetem a szállását az ittléte idejére.

Tressa igyekezett nem összeomlani a George hangjából kicsengő félelem hallatán, de bólintott.

– Kicsit körülszimatolok a szakmában, de holnap el kell vinnem Carót Plymouthba. Az orvos tegnap este felhívott. Azonnal be kell vinnem a kórházba.

George olyan hamuszürke arccal ült, hogy Tressa attól tartott, hogy a következő betegség nála üti fel a fejét.

– Elintézem. Mindent megszervezek, ígérem! – mondta Tressa, és igyekezett megnyugtató hangon beszélni, bár a gyomra görcsbe rándult.

– A Port Lowdy-i Hírmondó 1781 óta egyetlen lapszámot sem hagyott ki – mondta George fahangon.

– És most sem fog, amíg engem látsz! – jelentette ki Tressa. – Te összpontosíts Caróra, én pedig az újságra. Most pedig indulás haza, és hagyd, hogy nekilássak!

George végre elvett egy kekszet, és belemártotta a teájába.

– Megihatom azért a teámat, főnök? – tudakolta George halvány mosollyal.

Tressa pislogva igyekezett visszatartani a könnyeit.

– Maradj, ameddig szeretnél, George, én itt ülök és melletted vagyok, rendben?

– Nem tudnék olyan embert mondani, aki mellett most szívesebben ülnék – felelte George, és némán fogyasztották el a maradék teát és a kekszet.

2

Penny Stanhope megigazította a lekvárosüvegeket a postahivatal ajtaja melletti asztalon. Frissen érkezett a szállítmány Rosemary Marchtól, aki azóta kísérletezgetett új receptekkel, hogy egyszer Franciaországban járt. Az asztalra egy narancsos-whiskys és egy rumos-szilvalekváros került. Mindkettő istenien hangzott – azonban Penny tudta, hogy el kell rejtenie őket, ha a vén Walter megjelenik feladni a The Cornish Times szerkesztőségének címzett heti leveleit. Port Lowdy lakosai voltak a vén Walter józanságának őrei, és mindenki nagyon komolyan vette ezt a szerepet. Waltert kitiltották a Fekete Hattyúból meg az alkoholos italokat árusító boltból, és a városban mindenki tudta, hogy nem szabad hagyni, hogy likőrös csokoládét vegyen.

Walter régebben busszal ment át Truróba, hogy ott igyon. De aztán Penny beszélt a buszvezetővel, akinek a felesége savanykás paradicsomos csatnit árult nyaranta a postahivatalban. Penny és a sofőr régóta jóban voltak. Azóta a vén Walter már nem rándulhatott át Truróba, mert ott gyakran egy rendőrségi cellában kötött ki, míg kialudta a mámorát.

– Jó reggelt, Penny! – szólalt meg egy hang, és amikor Penny felnézett, látta, hogy Tressa Buckland lép be a boltba.

– Neked is jó reggelt, Tressa! Csodás nap ez a biciklizésre!

Penny nagyon kedvelte Tressát. Valójában mindenki kedvelte Tressát, mert a lány mindenkivel kedves volt. Adott egy rakás régi festővásznat Penny unokájának, aki itt töltötte a nyarakat, és szombat délelőttönként megtanította a kislányt cicát festeni. Ugyan a képeken csak kusza festékfoltok látszottak, de Tressa kijelentette, hogy a gyermek egy zseni, és Penny imádta ezt a lelkesedést. Penny saját édesapja nagyon gyakran a földbe döngölte őt, az egyetlen gyermekét, ezért pontosan tudta, milyen érzés, ha gyerekkorodban folyton azt hallod, hogy nem vagy elég jó.

Tressa kikapcsolta a sisakja csatját, és alaposan végignézett az ajtó melletti lekvárokon. Felemelte az egyik üveget, és elolvasta a címkét.

– Banános csatni? Nagyra törő vállalkozás!

– Rosemary az utóbbi időben új dolgokat próbál ki – mondta Penny diplomatikusan. – De a dzsemek nagyon finomak, azt javaslom, hogy a fekete ribizliset pirítósra kenve fogyaszd. De nagyon jó a málnás likőrös is, ha kedveled az alkoholos ízt.

Tressa fogta a fekete ribizlis dzsemet, és a pulthoz lépett.

– Azért jöttem, hogy elvigyem a szerkesztőnek szóló leveleket. George ma nem tud eljönni.

– Tudom – mondta Penny. – Hallottam. – Nagyon lesújtotta a hír Caróról. Az asszony nem csak fontos része volt Port Lowdy közösségének, de Penny kedves barátja is. Tudta, hogy a könyvtárba kerülő gyerekkönyvek többségét George és Caro vette, és azt is, hogy Caro visszautasította, hogy a nevüket köszönetképp feljegyezzék a belsejüket díszítő ex librisekbe.

Caro támogatta Marcelt, amikor az St Ivesba érkezett, és a fogadóban séfként kezdett dolgozni. Aztán Caro és George megvette a fogadót, és részvényest csinált Marcelből. Caro volt az is, aki bemutatta Marcelt a későbbi feleségének. Pamela és Marcel közös munkája eredményeként a Fekete Hattyú igazán sikeres lett, és végül kivásárolták Caro és George részét az üzletből.

Caro betegségének híre gyorsan elterjedt a faluban. Tressa egyedül jött el a postáért, és ettől az egész még valóságosabbá vált. Korábban mindig George járt a postára, Penny pedig megivott vele egy csésze teát, majd elbeszélgettek a falu ügyes-bajos dolgairól, George gyerekeiről és Penny lányáról és unokájáról. Néha Tressa is szóba került, és együtt sopánkodtak azon, mihez kezd magával itt, Port Lowdyban. Penny félt, hogy úgy végzi majd, mint Janet, Tressa szomszédja, aki a nyugdíjazása óta alig hagyta el a házat. Egész nap pongyolában járkált, és a postaláda mellett állva várta a leveleket, amik sosem érkeztek meg.

Penny kinyitott maga mögött egy kis rekeszt, és kiemelt egy rakás levelet, majd a pultra helyezte.

– Elég sok levél érkezik a szerkesztőnek címezve – jelentette ki. – Ilyen sokat azóta nem láttam, hogy az 1990-es években megtartották az első és egyetlen Miss Languszta-szépségversenyt. Sőt, egyetlen embernek sem érkezett még ennyi levele.

– Miss Languszta? – Tressa kacagásban tört ki. – Milyen rémes gondolat! A győztesnek rákokból font tiarát kellett viselnie?

Penny zavarba jött.

– Ó, egyáltalán nem volt rémes. Nagyon büszkén viseltem. – A pult mögötti megfakult fotóra mutatott. – Várjunk csak… Ez maga? Hány Miss Languszta-szépségversenyt tartottak összesen? – tudakolta Tressa.

– Csak egyet: azt, amin én győztem. Utána többször nem rendezték meg. – Amint kimondta, azt kívánta, hogy bár maradt volna csendben.

Tressa a fotóra mutatott, jelezve, hogy szeretné közelebbről is megnézni.

– Miért nem láttam még sosem ezt a képet? – kérdezte.

Penny vonakodva adta át. Csak tegnap este hozta le a fotót a padlásról, mert elkapta a nosztalgia. Huszonöt éve lesz már annak az éjszakának, amikor az élete örökre megváltozott.

– Hogy maga milyen gyönyörű volt! – lelkendezett Tressa. – Ma is nagyon szép, de ezen aztán igazán fantasztikus!

Penny lenézett a képre Tressa kezében. Halvány mandarinsárga zsorzsettruhát viselt, és aranyszínű rákollókból készült korona ült a fején.

– Csodálatosan néz ki! – mondta Tressa. De Penny nem érezte csodálatosnak magát. Sem akkor, sem most, és sosem tudta, hogy mit kezdjen a bókokkal. Úgy érezte, viszonozni kellene őket, vagy elhessegetni, különben örökké magával fogja cipelni a hozzájuk tapadó elvárások súlyát.

Némán átadta Tressának a különféle méretű borítékokból álló csomagot. Az emberek gyakran írtak a Hírmondó-nak. Küldhettek volna e-mailt is, de az olvasók nagyrészt idősebbek voltak, és Port Lowdyban az internetszolgáltatás gyakran akadozott, különösen, amikor esett az eső, így a postahivatalban kellemesen sok teendő akadt.

– Hogy van George? – tudakolta Penny. – Borzasztó ez az egész!

Tressa elkomorodott.

– Tartja magát, amennyire tudja – felelte. – Holnap Plymouthba utaznak.

– Ki fogja veled csinálni az újságot? – Penny az újságból élt meg. Az emberek többsége azért nézett be a postahivatalba, hogy vásároljanak belőle egy-egy példányt, majd sokan, különösen nyáron más apróságokat is vettek a kisboltban.

Tressa a postát a hátizsákjába gyömöszölte.

– Felveszek egy újságírót, de csak nyárra.

– Egy igazi újságírót? Jaj, de izgalmas! Bár ne mondd meg George-nak, hogy azt mondtam, hogy ő nem igazi, jó? George igazán sokoldalú ember.

Tressa bólintott.

– Egy szóval sem árulom el.

Tressa egyébként is úgy nézett ki, mint aki nagyon sok titkot tud.

– Az újságíró itt fog lakni a faluban, vagy ez is olyan távmunka lesz, ami manapság olyan népszerű? – kérdezte Penny.

Eltűnődött, hogy talán végre szerelem lesz a levegőben. Isten a tudója, egyetlen fiatal férfi sem akadt a környéken. A falvakban a Tressa-féle lányok elhervadtak – és igen, a Penny-féle lányok is. Nem feltétlen jó, hogy Tressa minden idejét a tenger megfestésével tölti, mert bár a képei bájosak voltak, Penny ízlésének egy kissé egyformák.

– Az illetőnek itt kell majd laknia – felelte Tressa. – A nyár folyamán meg kell jelennie bizonyos eseményeken. De ha idejön, nem tud esetleg valakit, aki kiadna neki egy szobát erre a pár hónapra? A fogadó túl drága és hangos lenne egy féléves itt-tartózkodásra.

– Nekem esetleg lenne egy szobám – mondta Penny óvatosan. – És a pénz sem jönne rosszul.

Eszébe jutott az emelet, a sok üres szoba, az a nagy csend éjszakánként. Hogy jó lenne valakivel elbeszélgetni a hírekről vagy az időjárásról, miközben két adag tea fő a kannában.

– Ó, Penny, az csodás lenne! – örvendezett Tressa. – Akkor olyasvalakit keresek, aki mindkettőnknek megfelel! – A dzsemesüveget a hátizsákba tuszkolta, lelapítva a postát, majd a pulton heverő fotóra mutatott.

– És csak hogy tudja, Penny, szerintem azért nem rendeztek meg több ilyen versenyt, mert maga volt a legszebb langusztalány egész Cornwallban, és tudták, hogy még egy ilyen szépséget úgysem találnak. Túlságosan magasra tette a mércét, Penny Stanhope!

Az energikus, lobogó, sötét fürtös Tressa elsietett, Penny pedig hetek óta nem érezte ilyen jól magát. Tressa Buckland igazán üdítő jelenség volt.

3

Caro Fox azt a dolgot tette, amit a leginkább gyűlölt: ágyban feküdt. Ez az ostoba rákbetegség fájdalmas volt, és bosszantó, de nem tudta elhessegetni magától az érzést, hogy túl sok neki.

Ha Caro vallásos lett volna, akkor imádkozik. De mivel az esküvője óta nem járt templomban, azon tűnődött, hogy talán ez a büntetés azért, mert nem hívő. Csak azért volt templomi esküvője, mert George családja mindig a St Cuthbert’sben házasodott, már a tizenharmadik század óta. Mégis ki volt ő, hogy ellenkezzen a tizenharmadik századdal? Még ő, Caro Fox sem mert kikezdeni ezzel a hagyománnyal.

Ezért amikor megszólalt az ajtócsengő, Caro nagy fújtatások közepette kiszállt az ágyból, és közben azt kívánta, hogy bárcsak egyszerűen közölhetné a látogatóval, hogy inkább jöjjön be hátul. Caro jobb szerette, ha az emberek egyszerűen csak bejönnek a hátsó ajtón, minden fakszni nélkül. Csak töröljék meg alaposan a lábukat.

Caro lesimította a paplant és a takarót, miközben azon tűnődött, hogy ki lehet az. Egy ilyen apró faluban a pletyka szinte szárnyalt, és mivel George családja Port Lowdy legrégebbi lakói közé tartozott, sokan amolyan földesúrnak tekintették. Ennek persze inkább a pénz volt az oka, nem pedig a vérvonal, gondolta néha Caro, de az elvárás mégis nagy teherként nehezedett rájuk, mert nem érezték természetesnek. George-nak több elfoglaltsága volt, mint Arthur Daley-nek, Caro pedig akkor sem tudta volna a virágokat szépen elrendezni, ha az élete függött volna tőle, mégis meghívták őket a helyi üzletek és iskolák megnyitójára.

Caro eltűnődött, hogy ha tudna szép csokrokat kötni, az most megmentené-e az életét, de aztán hangokat hallott, és valaki elindult felfelé az emeletre. Talán egy betörő, aki azt tervezte, hogy túszul ejti őt, és megkötözve bezárja egy félhomályos fáskamrába? Bármi jobb lenne, mint egész nap ágyban feküdni.

Az ajtón halkan kopogtak, amiből Caro rájött, hogy mégsem a fáskamra lesz a célállomás: egy göndör fürtös fej és két nagy szem nézett be az ajtón.

– Ó, ébren vagy! – mondta Tressa.

– Igen, ébren vagyok, gyere be! – válaszolt Caro, aki örült Tressa látogatásának. A lány olyan volt számára, mintha az édes gyermeke lenne, és sosem kért többet tőle és George-tól, mint a barátságukat.

Tressa gondosan válogatta meg a szavait.

– George mesélte, hogy nem vagy jól.

– Tulajdonképpen haldoklom. Szar hátán szar ez az egész. – Caro felült az ágyban, és megpróbálta megigazítani a párnát. Ő és Tressa együtt találták ki a „szar hátán szar” kifejezést. Gyakran használták, mert imádták, hogy bármilyen helyzetben alkalmazható volt, és kizökkentette őket a negatív helyzetből, mindenféle káromkodás nélkül.

Caro félelmet látott Tressa szemében, és azt kívánta, hogy bárcsak ne mondta volna ezt. De most már késő volt. Akár őszinte is lehet.

– George nem mondta, hogy haldokolsz – mondta Tressa, és közelebb lépett, majd megigazította a párnát. Leült az ágy szélére ott, ahol Caro megpaskolta a matracot.

– George nem az én testemben él – felelte Caro. – Tudom, hogy haldoklom. Már egy éve érzem. Az orvosok azt mondják, meg tudnak operálni, de a test számára is van egy határ.

Látta, hogy Tressa a homlokát ráncolja, így megpaskolta a kezét.

– Semmi baj, hidd el, Tressie!

– Az orvosok mondták, hogy haldokolsz, vagy ezt csak érzed?

– Csak érzem – mondta Caro –, de az érzéseim mindig pontosak.

– Nem volt pontos tavaly télen a viharral kapcsolatban sem, amikor ásványvizet és babkonzerveket osztogattál az embereknek. Akkor sem, amikor azt mondtad, hogy Penny elhagyja Port Lowdyt. Penny innen csak koporsóban fog távozni!

Caro levegő után kapkodott, Tressa pedig észbe kapott.

– Bocsáss meg, nagy butaság volt ezt mondanom!

Caro elfintorodott, majd vállat vont.

– Nincs mindig igazam, de amikor számít, akkor igen.

– Szerintem csak ideges vagy – jelentette ki Tressa. – A műtét jól fog sikerülni, kiveszik a rákot, és hipp-hopp, újra itthon leszel!

Caro megpaskolta a lány kezét. Tressa mindig olyan optimista volt másokkal kapcsolatban. Nagy kár, hogy nem volt ilyen önbizalommal teli, amikor saját magáról volt szó, de persze egy olyan anya mellett, mint Wendy Buckland, nehéz is lett volna megőrizni az embernek a magabiztosságát.

– Idén bele fogsz szeretni valakibe, ezt biztosan tudom! – szólalt meg Caro. – Érzem a csontjaimban!

Tressa vállat vont.

– Nem sűrűn látogatnak ide férfiak, én pedig nem akarok átmenni St Ivesba, csak azért, hogy ismerkedjek. Anya mindig nyúz, hogy használjam a randialkalmazásokat, de nem hinném, hogy ez lenne az egyetlen módja annak, hogy megismerkedjek egy normális emberrel.

– Olvastam arról, hogy egy sorozatgyilkos is fent volt az egyik ilyen oldalon. Filmet is forgatnak belőle, benne lesz az a lány, aki a Büszkeség és balítélet-ben is szerepelt.

– Túl sok krimit olvasol – mondta Tressa, és a Caro ágya mellett tornyosuló könyvhalomra pillantott.

– A krimi az én menedékem. Akárcsak neked a művészet, Tressie. Na mesélj, mit talált ki George neked és a Hírmondó-nak! Hogy fogjátok megoldani a helyzetet?

Tressa részletesen elmondta Carónak George tervét, anélkül hogy tudta volna, ezt az egészet tulajdonképpen Caro találta ki, aki azonban nem akarta, hogy Tressa rossz véleménnyel legyen a férjéről. Mióta megkapták a diagnózist, George teljesen összeomlott.

Rémes dolog ez a rák, rémes, hogy bárkinek is ezzel kell küzdenie. Caro szeretett volna témát váltani.

– Hogy vannak a szüleid? – érdeklődött Caro, és alaposan megfigyelte Tressát.

Tressa arcán átsuhant valami – Caro felismerte az aggodalmat és a haragot.

– Minden a szokásos. Anya folyton piszkál, hogy költözzek vissza St Ivesba. Azt mondja, apával vennének nekem ott egy lakást, eladhatnám a Sellőlakot, megtarthatnám a pénzt, és St Ivesban is tudnék festeni. – Tressa felsóhajtott. – Nem tudom, miért nem hagynak békén. Anyának meggyőződése, hogy én valamit bizonyítani akarok azzal, hogy tőlük távol élek, de ez nem így van. Egyszerűen mindennél jobban szeretek itt lakni.

– Megértem – felelte Caro, aki egy szót sem hitt az egészből. Wendy Buckland rosszabb volt, mint egy energiabomba, és rettenetes anya volt. Mióta Tressa megérkezett Port Lowdyba a családjával, Caro és George végignézte, hogy a kislánnyal az anyja egyáltalán nem törődik, folyton elhessegeti, az apját pedig csak a lány bátyja érdekli, Jago.

Ő és George ezért adtak állást Tressának. Hogy távol lehessen a családjától, amikor nyaralni jött Port Lowdyba.

Aztán Tressa felnőttként visszajött, és a pénzből, amit a nagyanyjától örökölt, megvásárolhatta a Sellőlakot, és azóta nyugalomban élhetett. Gyerek volt még, amikor eltökélte, hogy ezt a házat fogja majd megvenni, és végül sikerült neki. Tressa valóra váltotta a saját álmát. Nagy kár, hogy az anyja nem tud büszke lenni rá.

Azonban Caro és George még mindig aggódott Tressáért. A Port Lowdy-i Hírmondó valószínűleg megszűnik, ha George nyugdíjba vonul, és Tressának soha nem volt még saját önálló kiállítása. Caro biztatta, hogy keressen fel néhány galériát St Ivesban és Plymouthban, de Tressa azt mondta, hogy még nem érkezett el az ideje. Caro eltűnődött, hogy valaha készen áll-e majd arra, hogy kibújjon a csigaházából.

Caro fészkelődni kezdett, hogy kényelmesebben üljön, és mély levegőt vett, mert éles fájdalom hasított az oldalába. Ez a rák nem csak a beleiben van ott, ezt biztosan érezte. Mintha legbelül semmi nem lenne a helyén, mintha kivették volna a belső szerveit, és mindent rosszul helyeztek volna vissza.

Tressa felugrott az ágyról.

– Mit hozhatok? Fájdalomcsillapítót? Teát? Forró vizes palackot? Olyan haszontalannak érzem magam!

Caro kinyújtotta a kezét, és megérintette a karját.

– Semmi baj, kedvesem, csak bizsereg. Egy kicsit alszom, amíg George hazajön.

Tressa lehajolt, és arcon csókolta Carót.

– Szeretlek, Caro, de hidd el nekem, hogy nem haldokolsz!

Caro elmosolyodott, és intett neki, ahogy Tressa kiment és becsukta maga mögött az ajtót.

Lehunyta a szemét, mély levegőt vett, bár szúrt tőle az oldala. Érezte, hogy a szerelem elindult Tressa felé, és bár Caro biztos volt benne, hogy haldoklik, nagyon remélte, hogy mielőtt még meghal, boldognak láthatja a lányt, és az majd végre lubickolhat a viszonzott szerelemben.