Kocsis Gergely

A VARJÚSZELLEM

Prae Kiadó, 2024

Szerkesztette: Péczely Dóra

Olvasószerkesztő: Németh Gábor Dávid

Minden jog fenntartva.
Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Kocsis Gergely, 2024

© Prae Kiadó, 2024

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2024

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Felelős szerkesztő: Péczely Dóra

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6675-22-4

ISSN 2676-8526

Készült a Prae Kiadó 2024-es kiadásának
nyomdai anyaga alapján.

A Krimi Ma SOROZAT
KORÁBBI KÖTETEI

Molnár T. Eszter • Szabadesés

Mészöly Ágnes • Rókabérc, haláltúra

Cserháti Éva • A Sellő titka

Pintér Tibor • A harmónia tébolya

Kertész Erzsi • Az átutazó

Gráczer L. Tamás • A háromfa hölgye
(A budai hóhér / 1.)

Mészöly Ágnes • Megrajzolt gyilkosságok

Gráczer L. Tamás • Az Úr szukái
(A budai hóhér / 2.)

Bánhidi Lilla • Sorsod Borsod

Ameddig a szem ellát, halál ül a tájon, egészen addig, ahol a szürke föld és ég egymásba nem olvad a láthatáron. Dörögnek a fegyverek. Egy véres testű, mocskos ruhájú férfi harmadmagával fekszik egy vörös sárral teli, hideg lövészárokban. Szakaszával a folyótól fél mérföldre keletre fehér sziklákkal borított, fagyos mezőn ásta be magát.

A hátán fekve zihál, bal kezében egy pisztolyt szorongat, a másik karja ernyedten lóg a rézszínű mocsokba, a zubbonya elszakadt. A jobb vállát még az éjjel roncsolta szét egy golyó, körülötte a földön méretes vértócsa.

Nagy levegőt vesz – az arca görcsbe rándul a fájdalomtól –, majd lassan kifújja. Már nem is éget annyira, furcsa dermedtségbe süpped az egész teste, mintha nem is hozzá tartozna.

Balra néz, a kanyarban Jakab Misi fekszik magzatpózban, még hajnalban találta el egy repesz, korábban nyöszörgött, de már csendben van egy ideje. Egészen belepte a dér.

Megfordítja a fejét, közvetlenül mellette kicsavarodott testtel Soma, a bajtársa, a legjobb barátja fekszik a saját vérébe fagyva.

Ha nem mellette halt volna meg pár órával ezelőtt, nem ismerné fel. A fejét péppé lőtték, a tarkója maradt csak épen. Próbálja felfedezni az arcvonásait, de véres massza az egész. Öklendezni kezd, gyorsan visszafordítja inkább a fejét.

Sóhajt újra egy nagyot, próbálja kifújni magából a fájdalmat, a rettegést. El kellene innen menekülnie, amíg mozogni tud. Egy fehér mészkövet néz az árok szemközti falán, nem vágták át az ásók, vöröses, tömör a föld körülötte, nem olyan, mint otthon, ahol zsíros, fekete. Nem itt akar meghalni.

Arra lesz figyelmes, hogy a csatazaj egyre szórványosabbnak tűnik, de még azért hallani egy-egy golyó süvítését.

Az ép oldalára fordul, a pisztolyt bedugja a tokjába, majd lassan, keservesen kúszni kezd az árokban Jakab holtteste felé. Az ép karját tudja csak használni, tolja, löki ki magát ebből a pokolból. Minden mozdulat kész kínszenvedés.

Hamar elfárad, a hátára gördül, hideg kortyokban veszi a levegőt. Döbbenten veszi észre, hogy szürkeség lepte el az eget, mint erdőtűz után, mikor már elültek a mindent elemésztő, vörös lángok, és csak füst meg üszkös fák maradnak. Fülsiketítő csend lesz hirtelen. Az a különös érzés fogja el, hogy egyedül maradt, egyes-egyedül.

Tovább hallgatózik, hátha mégis hall valamit. A csend fojtogató. Erőt vesz magán, feltornázza reszkető testét ülőhelyzetbe, üvölt a fájdalomtól, de hangját elnyeli a mérhetetlen csend. Vesz néhány nagy levegőt, majd az ép oldalán fordulva térdre szenvedi magát. Kimerülten támaszkodik az árok hideg falának, pihen egy keveset.

Felette két elüszkösödött faág között egy vastag, girbegurba gyökér lóg le. Előrehajol, megkapaszkodik benne, és lassan, nagyon lassan állásba húzza magát. Remeg a lába, nem bírja el a súlyát. Egész testével az árok falának dől, majd kitolja sisakos fejét az árokból.

Körülnéz a háború tépázta tájon, csak pusztítást lát: kicsavarodott, kiégett fákat, szanaszét heverő hullákat és füstölgő roncsokat. Nem érti az egészet: hova tűntek az áttörni készülő olaszok, hova lett mindenki, mi lett a bajtársaival? A távoli, hófedte hegyek tarajos sziklái felől károgást hoz magával a szél. Varjak jelennek meg csapatostul, felé repülnek.

Az árkot a folyó völgyében, egy kis ligetben ásták a múlt héten, amelyre már csak a dárdaszerű, csupasz törzsek emlékeztetnek. A madarak az élettelen törzsek égbe meredő tüskéi felett köröznek a hamuszürke felhők előtt, majd kényelmesen leereszkednek a földre, és ráérősen elkezdenek lakmározni a kifordult belű hullákból. A férfi elkapja a tekintetét, érzi, hogy a gyomrából sav tör fel, kiköpi.

A lövészárok a melléig sem ér, annyira fagyott, kemény volt az agyagos föld, hogy képtelenek voltak mélyebbre ásni. Mellette, pár lépésre, egy géppuska csúszott be félig az árokba, talpazata mélyen belefagyott a talajba, csak egyik lába lóg be a férfitől balra. Zihálva, a falnak támaszkodva közelebb oldalog. Megragadja a hideg fémet, majd minden erejét megfeszítve, fájdalmas nyögéssel veti át a lábát az árok falán. A lüktető, sérült oldalát kímélve, hason fekve megpihen egy kicsit, beszívja a föld rothadó, édeskés illatát, majd összeszorítva a fogát, teljesen kihúzza magát a fagyott talajra. Felordít a fájdalomtól. A hátára fordul, és egy pár percig csak fekszik, az eget bámulja, a saját, kapkodó légzését hallgatja. Hullámokban önti el a kín.

Egy varjú nem messze tőle száll le, a férfi látja a szeme sarkából, hogy a madár oldalra dönti a fejét, és őt tanulmányozza. A férfi is odafordul. Szabályos, kör alakú, szürke foltot vesz észre a varjú homlokán. A madár közelebb lép. A férfi ráordít. A hangja furcsán állati, mintha nem is az övé lenne. A varjú nem repül el, csak odébb ugrik néhány métert, közben folyamatosan őt nézi. Van valami különös ebben a tekintetben, valami, amitől erőre kap a teste. Nem érti, mi történik, de mint amikor egy kitikkadt növényt megöntöznek, úgy költözik vissza belé az élet.

Fekszik még egy kicsit, élvezi az újonnan támadt, megmagyarázhatatlan életerőt. Próbaképpen felül, meglepően könnyen megy. A madár megint hátrébb reppen. Az új erőtől megrészegülve talpra áll és győzedelmesen imbolyog a halott pusztaság felett.

A talaj repedezett a szárazságtól, fák és bokrok kiégett csonkjai mindenütt, távolabb a megfeketedett fűben emberi testrészek hevernek. A halál édeskés, rothadó szagát viszi a szél.

A messzeségbe kémlel, a távolban egy érintetlenül maradt, apró házat lát. Ablakában fény pislákol, szigetként áll a semmi közepén. Hogy élhette túl ezt a földrengető pusztulást? Ki lakhat ott, aki lámpát mer gyújtani a háború közepén?

Erőt vesz magán, és vánszorogni kezd az épület felé. A föld nehezen ereszti a lábát, mintha homokban lépdelne, de amikor lenéz, csak a vértől és sártól mocskos bakancsát látja a fagyott földön. A varjak felreppennek közeledtére, és felette köröznek a palaszürke ég alatt, vijjogásuk belehasít a csendbe. Egyik lábát a másik után teszi, kerülgeti az emberi és gépi roncsokat.

Arra lesz figyelmes, hogy megváltozott a táj. Közelebb lép egy kopasz bokor alól kilógó holttesthez. Döbbenten veszi észre, hogy a hús már régen lerohadt róla, csak a pergamenszerű bőr és a kötélszerű inak maradtak. Mellette egy kidőlt kerekű ágyút már vastagon belepett a rozsda. A tüzér csontváza egészen ráaszalódott, de még mindig célra tartja a nagy löveget. A házra néz gyorsan, az viszont még mindig ott áll ugyanúgy, ablakában halvány fény dereng, kéményéből fekete füst száll fel.

Továbbindul, a táj már csak távolról emlékeztet a csata helyszínére, ahonnan elindult. A föld éhes szájként nyeli el körülötte a szétmálló gépeket, csak a fehérlő csontok maradnak szanaszét. A szürkeség ködként gomolyog körülötte, nehezebben veszi a levegőt is. Meg kell állnia, hirtelen újra rátör a halálos fáradtság. A válla újult erővel kezd lüktetni. Vörös cseppek jelennek meg az ujjai hegyén, a vér a földre hullik és eggyé válik a terra rossa vöröses homokjával. Fájdalom borítja el az egész testét, ordítani tudna.

Egy apró dombon áll, ki kell fújnia magát, körben kiégett nyárfák strázsálnak, a kis ház már egészen közelinek tűnik. A semmiből ismét feltűnik előtte a foltos fejű varjú, rajta nem fogott az idő. Figyeli a röptét, ahogy szélesre tárt szárnyakkal leszáll előtte pár lépéssel. A varjú olyan fekete, mint az éjszaka, csak a homlokán izzik a szürkésfehér folt.

A férfi meredten bámulja a madarat, tagjait lassan bénítja meg a félelem. Az ég egészen sötétszürkére, szinte már feketére változik a háttérben. Nagy károgással a dombon túlról megérkezik a többi varjú is, leereszkednek, majd csendben szabályos félkört alkotnak, és némán lesik a középső madarat. Ahogy elfoglalják a helyüket, hideg szél támad, port fúj a férfi arcába, szemcséi szúrják az arcát, a szemét. Hunyorít.

A középen álló varjú, mintha csak erre várt volna, közelebb lép néhányat, majd megáll. A fejét magasra emeli. Jajgató károgás hagyja el csőrét, a szél felkapja a szaggatott hangot, majd aléltan dől el a bal oldalára.

Ahogy fekszik a jeges földön, a többi varjú tekintetétől kísérve, a fekete tollai fehér, puha bőrré változnak, a szárnyak, karmos lábak kecses végtagokká nyúlnak, horgas csőrű feje lassan női arccá alakul, a tömzsi madártetem pedig vékony, hajlékony testté. A férfi döbbenten nézi az előtte fekvő meztelen, élettelen nőt. Testét zúzódások, sebek, belső combját alvadt vér borítja. Fájdalmasan szép, még így holtában is. A nő szeme felpattan, hatalmasra, természetellenesen nagyra nyílik a szája. Iszonyú halálhörgése a varjak seregén keresztül zeng az égig.

1

Nagyot rándult a teste, ahogy felébredt. Az inge hozzátapadt a hátához, zavaros tekintettel nézett körül. Lassan jutott el a tudatáig, hogy csak a vonat ringatta el. Egyedül ült a kocsiban, csend és béke honolt. Ásított egyet, nyújtózkodva próbálta kiverni a fejéből a nagyon valószerű álmot. Még mindig látta maga előtt az asszony csodaszép, fehér bőrét, tágra nyílt, valószínűtlenül nagy szemét. Elővette katonai kulacsát, és egy jót húzott belőle. A víz langyos volt, de annyira kiszáradt a torka, hogy így is jólesett. Kinézett az ablakon, a vonat egy romos állomáson állt. Most érkezhettek, arra riadhatott fel.

Családok, alaposan felöltözött helyiek várakoztak a felszállásra, mindenki mellett sok csomagot látott. Hova tart ez a rengeteg ember, miért éreznek ilyen sokan vágyat arra, hogy valahol máshol legyenek? Kopogás szakította félbe az elmélkedését. A fülke ajtaja előtt egy idősebb, kopaszodó férfi állt, egyik kezében koffer, lába előtt fonott kosár, azon a kalapja. Résnyire széthúzta az ajtót, a férfi ráemelte álomtól elnehezült tekintetét.

– Adjon isten! Megengedi, van itt szabad hely?

– Adjon isten! Jöjjön csak, egyedül ülök itt – hallotta alvástól rekedtes hangját, és gyorsan maga alá húzta fuszeklis lábát a szemközti ülésről. Tétován bújt bele a cipőjébe, szégyenkezett miatta, mint amikor rajtakapták gyerekkorában, hogy elaludt a lecke felett.

A másik utas nagy nyögéssel felrakta a bőröndjét a csomagtartóra, a szalámikkal, füstölt hússal telerakott kosarat meg a lábai közé helyezte a kocsi padlójára, ahogy leült. Erős kolbász- és paprikaszag áradt belőle. A férfinak erről eszébe jutott, hogy ma még nem is evett semmit. A gyomra jól hallhatóan megkordult.

– Elnézést – szabadkozott –, nagyon finomak az illatok.

– Nem kell elnézést kérni – nevetett fel öblös hangon a vele szemben ülő ember. – Most volt disznóvágás, viszem le anyámhoz Debrecenbe. Maga hova tart?

– Karattyánba.

– Csak nem a messze földön híres bálra igyekszik?

– A mire?

– A karattyáni bálra, tudja! De akkor nem. Én már régóta el akarok menni, vagyis igazából az asszony, na de mindegy is – hadarta új útitársa, és közben hevesen gesztikulált. – Ha ott van, mindenképpen nézze meg. Ha nem a farsangra megy, akkor mi járatban arrafelé?

– Munka.

– Á… igen? És mivel foglalkozik?

A férfi figyelmét az ablakon túl a veres fejű, hosszú szakállú bakter vonta magára, aki magasra emelte tárcsáját, majd csibészesen, két ujjával füttyentett egyet, mire a vonat finoman döccenve elindult. A férfi visszanézett a szemben ülő idősebb utasra. Egyszerű embernek tűnt: őszülő, ritkás haja két hatalmas, elálló fület takart, nem sok sikerrel. A két sűrű szemöldök között az orra úgy lógott a tömött, őszülő bajuszára, mint egy nagy kolbász. A tekintetében viszont értelem csillogott. Az öltözéke gondosan tisztított, tisztes nemesi viselet volt, de látszott rajta a kor, megkopott, kifényesedett itt-ott. Mellette egy összehajtogatott újság hevert.

– Rendőr vagyok – mondta hivatalos hangon.

– Igen? Jaj, de udvariatlan vagyok, be sem mutatkoztam! Habarcsik János – állt fel az idősebb utas, és nyújtotta kérges tenyerét.

A férfi is felállt, és megrázta a kezét.

– Adler Vilmos.

– A bátyám katona volt, a háború vitte el, isten nyugosztalja! – folytatta, miután szemlesütve visszaült. – Jól tudom, hogy a katona és a rendőr nem ugyanaz, de nekem nem sok különbség van a kettő között. Mind a kettő kezében fegyver van, és ennyi nekem elég.

– Ahogyan vesszük, valóban mind a kettő fegyveres testület, de egészen más a célja. Egyébként magam is szolgáltam a nagy háborúban – komorodott el Adler. – Olyan emlék, amelyet örökké magával hurcol az ember.

– Aminek vége, annak bizony vége van, ezt szoktam mondani. Előre kell tekinteni, bár szeretett kormányunk néha mintha a múltban élne, de nem akarok politizálni – fonta karba a kezét Habarcsik, majd felemelte az újságot, és olvasni kezdte, de pár pillanat múlva felháborodottan tette le újra. – Megmondom őszintén, néha nem értem a kormányunkat, pedig amúgy nagyra tartom Bethlen miniszterelnök urat, sokat tett a hazáért, de fogalmam sincsen, miért kell feloldani a húsexport tilalmát. Itt olvasom, hogy Pesten ezer korona egy kiló zsír. Ezer korona!

– Én is olvastam a vasárnapi lapokat, hogy elszabadultak az árak. Akkor tudja, hogy egy kész vagyon lapul a kosarában! Vigyázzon, nehogy kirabolják! – mosolyodott el a szakálla mögött Adler.

– Ne féljen, csak az életem árán veheti azt el bárki – húzódott széles vigyorba Habarcsik szája, és beljebb tolta a kosarat.

– Jól teszi, a kedvenc kisvendéglőmben, a Pipacsban naponta írták fölül a zónapörkölt árát a héten, akkora volt a fölháborodás, hogy szinte ölre mentek az emberek – dőlt hátra Adler. – De mit lehet tenni, ez már egy ilyen bolond világ.

– Ne is mondja, na, nem bosszantom magam tovább a hírekkel – mondta beletörődötten Habarcsik, letette az újságot összehajtogatva maga mellé.

Adler kinézett az ablakon, a tájat kémlelte, egy elhagyatott falun keresztül rohant át zakatolva a vonat. Figyelte az elsuhanó tájat, a februári délelőtt fáradtan terült el a havas mezőkön. Időnként előbukkant a nap, halovány fénye meredek szögben sütött be az ablakon. Egy másik, kisebb település mellett haladtak el. A házak düledeztek, a vályog több helyen bedőlt, az elmúlás nehezedett a településre – akárcsak az álmában. De csak egy hosszú pillanat volt, utána már ismét a monoton, kopasz fákkal megszakított fehérség következett. Ahogy közeledtek az Alföld felé, egyre laposabb lett a táj, eltűntek a dombok, a végeláthatatlan fagyott határ volt az egyetlen látnivaló.

Mire visszanézett, Habarcsik egy könyvet tartott a kezében. Adler kíváncsi természetű volt, próbálta kisilabizálni a szerzőt és a könyv címét. Valamilyen Marcell, de a vezetéknevét nem látta, mert eltakarta a férfi vaskos ujja, a címe viszont jól olvasható volt: A varjú legendája. Adler ereiben megfagyott a vér, egyszerre rohanta meg az álom letaglózó, különös világa, ahogy a foltos fejű varjú ránéz, majd átalakul gyönyörű nővé. Beleégett a szemébe az a vádló tekintet. Habarcsik abbahagyta az olvasást, és Adler arcát tanulmányozta.

– Jól van? Egészen elsápadt.

– Igen, köszönöm, nincsen elég levegő – hárította el az aggodalmat Adler, és valóban jobban is érezte már magát, csak egy múló pillanat volt, mint egy déjà vu.

– Talán ismeri a könyvet?

– Nem, nem ismerem… Tudja, nem nagyon van időm olvasni.

– Sajnálhatja, nagyon izgalmas és egyben félelmetes történet, csak ajánlani tudom.

Adler szélesen elmosolyodott vöröses szakálla alatt – egy újabb rémtörténet. Nagy keletje van mostanában ennek a zsánernek, főleg folytatásokban megjelentetve a Friss Újságban.

– Nagyon érdekes lehet – válaszolta nem kevés iróniával a hangjában. – Nekem nem hiányzik az efféle talmi izgalom, mert akad bőven az életemben. Inkább a nyugalmat és a csendet keresem, ha van egy kevés szabadidőm, tudja, inkább a Dunánál szoktam sétálni reggelente. Az a rengeteg víz megnyugtat.

– Sajnálhatja, jó időnként belebújni más bőrébe. Velem meg nem történik naphosszat semmi. Otthon van egy kevés földünk, de elszegényedett a családunk, így azzal a néhány béressel magunk műveljük, és a pár állatkánkkal éldegélünk csendesen. Mindig is szerettem volna bejárni a világot, de végül valakinek igazgatnia kellett a családi birtokot. Az meg ki lenne más, ha nem én, így otthon maradtam. Már megbocsásson, hogy ilyenekkel traktálom, de ritkán tudok egy jót beszélgetni valakivel, aki nem csak a falum határát látta életében.

Adler csendesen nézegette a másik utast, fölöttébb érdekesnek találta a külső megjelenés és az elhangzott, értelmes mondatok között feszülő ellentmondást. Ritkán csalja meg az első benyomása, de meglepően intelligens ez az ember. Egy pillanatra az is átfutott az agyán, hogy a férfi nem az, akinek kiadja magát. Amióta az újságok felkapták az ügyét…

– Diskurálni magam is szeretek, főleg, ha jó a társaság. Megmondom őszintén, meglep a tájékozottsága. Ne vegye már sértésnek, de honnan van ez a nagy kíváncsiság, nyitottság a világra?

– Hosszú történet, egy részét már az imént elmondtam, és nem is tartom túl érdekesnek. Bár időnk van, nemdebár? A hideg miatt folyamatosan késnek ezek a vonatok. De legalább járnak, nem úgy, mint múlt héten, amikor az unokaöcsém Fehérváron ragadt két napra – nevetett fel keserűen Habarcsik. – Szóval Debrecenben gyermekeskedtem, oda is jártam a líceumba. Azt mondták a tanáraim, hogy tehetséges vagyok, ha versfaragásról vagy történetek írásáról van szó. Köztünk legyen szólva, sosem hittem nekik. Emlékszem, a tekintetes Zsigmond tanár úrnak mindenkihez volt néhány kedves szava. Rendes ember volt, isten nyugosztalja! – Habarcsik megállt egy pillanatra, és párás szemmel elmerengett. Adler közben már ostorozta magát, hogy mindenhol rémeket lát, ez egy rendes, tisztességes ember. – Bocsánat, de mindig úgy tekintek vissza erre az időszakra, mint életem aranykorára. A drága tanár úr arra biztatott, hogy olvassak sokat. Csiszolja az elmét és a stílusomat, mondta. Ennél kedvesebb kötelességem sosem volt még. Faltam a könyveket éjjel-nappal. Azóta sem tudok elszakadni az olvasástól. Az asszony sokszor mondogatja, hogy jobban szeretem a könyveimet, mint őt. Én azért ilyen messzire nem mennék, máshogyan szeretem őket.

Adler magában mosolygott. Mennyire nem lehet valakit megítélni a külseje alapján! Azon gondolkodott, vajon őt milyennek láthatja a másik. Megemberesedett az elmúlt időszakban. A rendszertelen életmód, az éjszakai kimaradások biztosan meglátszanak rajta, de talán azért kövérnek csak nem gondolja. Az öltönyét direkt úgy választotta, hogy visszafogott legyen, de azért mutassa, hogy odafigyel az öltözékére. Azt is tudta, hogy mindenkit a dús, vörös szakálla és – hogy is mondta Amál mindig, ja, igen – a metszően kék szeme fogja meg. Nem könnyen felejthető alak, ezt szokták mondani rá.

Észrevette, hogy egy ideje már megint várja a másik, hogy reagáljon, így megpróbálta felidézni, miről is mesélt Habarcsik utoljára.

– Az asszonyok azt gondolják, hogy sosem úgy szeretjük őket, ahogy kellene – fogalmazott keserűen Adler. Jó pár hónapja nem gondolt már Amálra, ahogy eszébe jutott, jött is a maró fájdalom és a keserűség.

– Mesél egy kicsit a munkájáról? Annyira kíváncsivá tett, hogy egy igazi rendőrrel hozott össze a sors, tudja, nálunk a faluban csak csendőrök vannak, azok meg annyira izgalmasok, mint a kapirgáló tyúkok a kertben – kérte izgatottan Habarcsik.

– Ne haragudjon, de a munkám természete nem engedi meg, hogy beszéljek róla – vonta össze a szemöldökét a detektív.

– Ne tegye ezt velem, az én életem merő unalom! Egyedül az emberek és a történeteik, na meg a könyveim jelentenek feloldozást – felelte csüggedten Habarcsik, majd felcsillant a szeme. – Tudja, mit, inkább kitalálom én. Mióta a rendőrséget és a csendőrséget szétválasztották, a rendőrségnél főleg a nyomozati feladatok maradtak, így olvastam. Ötvenezer koronát tennék arra, hogy maga detektív, az pediglen nekem elég nagy pénz! – Adler a szakállát simogatva, mosolyogva ingatta fejét, de nem szólalt meg. – Nem tagadja! – nevetett fel Habarcsik. – Ez nagyon izgalmas, maga egy rendőrdetektív! Mint a könyveimben. El sem hiszem! Kérem, meséljen el egy vérfagyasztó ügyet, vagy nem is azt, nem, nem… Miért hívták most Karattyánba? Annyira érdekes! Ha én ezt az én Lujzámnak elmesélem, hogy egy hús-vér detektívvel utaztam együtt a vonaton!

Adler elgondolkodva nézett a másik utasra. Kétféle reakciót szokott kiváltani az emberekből, ha megtudják, hogy mivel foglalkozik. A legtöbben azonnal falat emelnek maguk köré, mintha pont az ő szennyesükben szeretne turkálni. Mások, mint Habarcsik is, valamiféle romantikus hőst látnak benne. Ez utóbbi sokkal jobban zavarta. Úgy érezte, valamit mondania kellene, volt valami a másikban, ami kiváltotta ezt belőle.

– Benne volt az újságban, holtan találtak egy nőt a református templom mögötti parkban, ennek kapcsán utazom oda, de többet nem mondhatok – fonta keresztbe karját a detektív.

– Maga meg van őrülve! Egy valódi haláleset, hát komolyan nem hiszem el, hogy ilyen szerencsém van! Tudtam én már reggel is, hogy valami nagyon jó dolog fog ma velem történni! Tudom, hogy nem szabad beszélni ilyenkor az ügyről, mindig ezt írják, de ahogy én magát elnézem, már most tudja, hogy ki a tettes. Rögvest megbolondulok, ha nem mond róla valamit!

Adler gyanakodva tanulmányozta a vele szemben ülő férfit, aki az izgalomtól még jobban kivörösödött, és gyöngyözni kezdett a homloka is.

– Ahogy az előbb említettem, nem mondhatok többet, de most már kíváncsivá tett, hogy miért érdekli ennyire – mondta végül a detektív, közben a másik reakcióját fürkészte.

– Persze, persze. Bocsánat, nem akartam tolakodó lenni, csak tudja, nem mindennap adatik meg az embernek, hogy ilyen izgalmas útitársa legyen – hadarta izgatottan Habarcsik.

– Rendben, nem probléma – zárta le a beszélgetést Adler. – Ha megbocsát, most dolgoznom kell.

– Én kérek elnézést, hogy feltartottam. Dolgozzon csak nyugodtan, mintha itt sem lennék. Én majd olvasom tovább a könyvem, úgyis egy nagyon érdekes fejezetnél tartok.

Adler elővette a táskájából az ügy aktáját. VÉRTESY ERZSÉBET – nagy, nyomtatott betűkkel ez állt az akta fejlécén, felismerte Boriska, a kapitányság gépírónőjének írását. A névről a rettenetes államtitkár jutott eszébe. Marinovich rendőrkapitánnyal sürgős jelenésük volt nála tegnap az irodájában. Az aranyszínű díszítéstől, korábbi államférfiak porosodó festményeitől terhes szobában járkált fel-alá a dús szakállú Vértesy Sándor, keze a háta mögött összekulcsolva, nehéz parfümillattal körüllengve.

– Bitón kell himbálóznia, aki megölte a vérem! – fröcsögte. – Senki nem tehet ilyet egy Vértesyvel! Senki, érti?! Nem tűrök léhaságot, késlekedést!

Olyan céklavörös volt a feje, hogy Adler azt hitte, menten megüti a guta. Színpadias mondatok sorjáztak még egy fertályórán keresztül. Sosem látta még ilyennek a főnökét: csak „igen, méltóságos úr!” meg „a világért sem, méltóságos úr!” hangzott el tőle – nem maradt benne semmi tartás. A detektív egykedvűen nézte a számukra rögtönzött előadást.

A parancsnok végig maga elé meredve ült a szolgálati autóban a visszaúton a rendőrkapitányság felé. Adler nagyon is tisztában volt azzal, hogy az állásuk függ ennek az ügynek a megoldásától, de nem tudta mire vélni a főnöke, Marinovich Jenő elhatalmasodó rettegését.

A gondolataiból kizökkenve nyitotta szét az aktát, és olvasni kezdte a takarosan gépelt lapokat. Egy oldal után elővett a zakója zsebéből egy kis, fekete noteszt egy rátűzött tollal, és jegyzetelni kezdett. Ahogy haladt az anyaggal, egyre több furcsaságot fedezett fel, néhányszavas mondatokat körmölt le, sőt alá is húzott, besatírozott részeket az iratban, az oldalak szélére széljegyzeteket is irkált fejcsóválva. Első olvasatra is hézagosnak tűnt az ügyben eddig lefolytatott nyomozás, de most, hogy tüzetesebben is átnézte, teljesen nyilvánvalóvá vált, hatalmas szakadások éktelenkednek a jelentés szövetén. Képszerűen jelentek meg gondolataiban az egyes helyszínek, a tanúk, a hóban fekvő, megszaggatott ruhájú fiatalasszony, a tömlöcben raboskodó feltételezett tettes, mégsem állt össze a történet kerek egésszé.

Elgondolkodva csukta be a dossziét, és nézett ki az ablakon. Lesz jó néhány kérdése majd ehhez a Kapronczayhoz, aki a nyomozást vezette, hiszen vagy elfogadhatatlanul hanyag, vagy pedig befolyásolta valaki, egy biztos, ez így nem egy kerek nyomozati anyag.

Nagyon jólesne most egy ital, már sajnálta, hogy nem hozta magával a laposüvegét, amelyet a zakójába szokott észrevétlenül elrejteni. Hajnalban, mikor készülődött, szándékosan hagyta otthon. Ez az ügy most nagyon fontos, tiszta fejjel kell végigcsinálnia, bár el sem tudta képzelni, hogyan fog sikerülni. Iszonyúan nagy szüksége lenne most egy jó pálinkára! Este a vacsorához azért megiszik párat, csak hogy tudjon aludni.

Egy településre gurult be a vonat, az elmúlt hetekben uralkodó farkasordító hideg dérrel és jéggel vonta be a város szélén feltünedező kopottas házakat.

– Nem tudja véletlenül, hol vagyunk? – kérdezte Habarcsiktól, aki unottan nézett fel a könyvből.

– Ha jól látom, megérkezett – nézett ki az ablakon a másik. – Igen, ez már Karattyán.

Adler felpattant, majd akkurátusan, de sietősen mindent ellenőrzött a táskájában, nem hiányzott semmi. Levette a kis kofferjét a csomagtartóról, majd magára terítette vastag kabátját. Kezet ráztak Habarcsikkal, aki továbbra is nagyon lelkes volt, hogy találkoztak.

Adler válla iszonyatosan sajgott, ahogy elindult a szűk folyosón a kofferjét cipelve a vagon vége felé, rajta kívül csak néhány utas várt a leszállásra. A gőzmozdony hangosakat szisszenve állt meg az állomáson. Kinyitotta a kocsi ajtaját, éppen lelépett volna, amikor újult erővel megütötte a nyomasztó, szívszorító álma.

Adler Vilmos, az első világháborút megjárt katona nyomozóként, vagy ahogyan a történet idején nevezik, detektívként találja meg a helyét a világban. 1922 februárjában az álmos mezővárosba, Karattyánra utazik, hogy kiderítse, ki ölte meg a befolyásos államtitkár unokahúgát. A nőt a novemberi hideg ellenére kisestélyiben találták meg a templom mögötti parkban – megfojtották. Adlernek új munkakörében azonban nemcsak bonyolult és vérfagyasztó esetekkel kell szembenéznie, hanem háborús veteránként saját magával, múltjával és kísértő emlékeivel is.

A detektívet poszttraumás stressz szindróma gyötri, emlékképei túlnőnek tudatán, és beférkőznek a mindennapok eseményei közé. Valóság és képzelet összemosódik, az egyre aggasztóbb történések mellett pedig meg kell küzdenie azzal, ahogyan próbára teszi a saját tudata. Vajon képes-e kellőképpen nyitott lenni elméje, amikor minden kapaszkodó kicsúszik a kezéből?

Kocsis Gergely regényében közélet és történelem, krimi és horror szálai fonódnak lidérces, felkavaró történetté, melynek legfőbb kérdése, hogy a holtak mentik meg az élőket, vagy fordítva. .

Prae Kiadó
blog, webshop

Prae Kiadó
a Facebookon

Prae.hu
a művészeti portál