Wellness (részlet)
Author: Nathan Hill
Date: 2023
Keywords: 820-31(73)=945.11 (UDC/ETO)
Description: 1993 telén két egyetemista - a vagyonos családból származó Elizabeth Augustine és a kansasi prériről elindult Jack Baker - egy szűk chicagói utcában, két szemközti épület ugyanazon szintjén laknak. Így óhatatlanul tanúi egymás hétköznapjainak, az elkerülhetetlen leskelődés pedig rövid időn belül plátói szerelemre gyújtja őket. Ami-kor végre találkoznak, megkönnyebbülten ismerik fel a hasonlóságukat, és a legteljesebb módon élik át, hogy a sors a mesebeli szerelmespároknak kijáró mesebeli boldogsággal ajándékozta meg őket. Eltelik azonban húszegynéhány év, és az örökre szóló, de elkészülni soha
Publisher: Jelenkor Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

Fordította

Mesterházi Mónika

WELLNESS by Nathan Hill

Copyright © 2023 by Nathan Hill

By arrangement with the Author. All rights reserved.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Nathan Hill: Wellness

Vintage Books, A Division of Penguin Random House LLC, New York, 2024

Hungarian translation © Mesterházi Mónika, 2026

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Mark Abrams

Cover photographs: © 4x6/iStock/Getty Images

Az itt látható kép Yakobchuk Olena/stock.adobe.com Natural Lipstick: Close Up of the Face of Young Woman with New Shiny Lipstick on Her Lips című képének átdolgozása

Az itt látható kép William Gilpin Three Essays: On Picturesque Beauty; on Picturesque Travel; and on Sketching Landscape: To Which Is Added a Poem, on Landscape Painting (London, R Blamire, 1794) című könyvéből származik

Az 1., 2., 4., 8., 9., 12. és 13. fejezetek élén álló többi kép Nathan Hill munkája © Nathan Hill

Szüleimnek

JÖSSZ?

AFIÚ EGYEDÜL ÉL egy régi téglaépület harmadik emeletén, ahonnan nem látszik az ég. Mikor kinéz az ablakán, nem lát mást, csak a lány ablakát – a mellékutca túlsó oldalán, karnyújtásnyira, ahol a lány egyedül él saját régi épületének harmadik emeletén. Nem tudják egymás nevét. Soha nem beszéltek. Chicagóban tél van.

A kettejük közötti szűk utcába szinte semmi fény nem hatol be, szinte semmi eső, se hó, se havas eső, se köd, sem az a csikorgó, nyirkos januári valami, amit a helyiek „téli keveréknek” neveznek. A mellékutca sötét és mozdulatlan és időjárásmentes. Mintha légköre se lenne, egyszerűen egy vájat, amit abból az egyedüli célból tűztek a városhoz, hogy elválasszák a dolgokat egymástól, például a világűrtől.

Először karácsonyeste jelent meg előtte a lány. Aznap korán feküdt le, rettenetesen sajnálta magát – az egyetlen lélek ebben az egész, harsány épületben, akinek nincs hova mennie –, amikor felkattant egy villany a kisutca túloldalán, és az ablak szokásos ásító sötétjét egy kis meleg fény váltotta fel. A fiú felült, odament az ablakhoz, és kilesett. Ott volt a lány a mozdulatok viharában, rendezkedett, csomagolt, kicsi élénkszínű ruhákat húzott elő nagy, egymáshoz illő bőröndökből. Az ablaka olyan közel volt a fiúhoz, és ő maga is olyan közel volt hozzá – a lakásukat egyetlen becsvágyó ugrás választotta el egymástól –, hogy a fiú hátrébb araszolt pár lépést, hogy jobban elnyelje a sötétsége. Ott guggolt, és egy darabig bámult, aztán a bámulás alkalmatlannak és illetlennek tűnt, ezért bűnbánóan visszament az ágyához. De azóta, pár hete, többször is visszatér az ablaka színházába, gyakrabban, mint amennyire szereti önmagának bevallani. Néha csak itt ül rejtőzködve, és pár percig néz.

Hogy szépnek találja, az nem pontos. Persze, hogy szépnek találja – objektívan, klasszikusan, nyilvánvalóan szépnek. Már ahogyan jár – valahogy rugalmasan, vidám, fesztelen pattogással –, az is teljességgel elbűvöli. A lány vastag zokniban végigsiklik a lakása padlóján, néha hirtelen piruettet csinál, a ruha szoknyája egy pillanatra felfújódik körülötte. Ezen a sivár, piszkos helyen ruhákban szeret lenni – élénk színű, virágos nyári ruhái elütnek ettől a piszkos környéktől, ettől a hideg téltől. A lány behúzza alájuk a lábát, amikor leül a plüss bársony karos-székébe, ég körülötte néhány gyertya is, az arca szenvtelen és hűvös, az egyik kezében egy könyvet tart, a másik tétován időz egy borospohár peremén. A fiú nézi, ahogy megérinti azt a poharat, és tűnődik, hogy egy ilyen kicsi ujjlenyomat hogy tud ekkora gyötrelmet kiváltani.

A lány lakását képeslapok díszítik, a fiú feltételezi, hogy csupa olyan helyről, amerre járt – Párizs, Velence, Barcelona, Róma –, és olyan műalkotások poszterei borítják, amelyekről a fiú feltételezi, hogy személyesen látta őket: Dávid szobra, a Pietà, Az utolsó vacsora, a Guernica. Az ízlése sokoldalú és félelmet keltő; miközben ő még egy óceánt se látott soha.

A lány mértéktelenül olvas, bármely napszakban, hajnali két órakor felkattintja a sárga éjjeli lámpáját, hogy vastag és ormótlan tankönyveket lapozzon át – biológia, neurológia, pszichológia, mikroökonómia –, vagy különféle színpadi darabokat, versesköteteket, háborúk és birodalmak vaskos történetét, vagy unalmas szürkébe kötött, kibetűzhetetlen nevű tudományos folyóiratokat. Zenét hallgat, amiről a feje ingatása alapján a fiú feltételezi, hogy komolyzene. Erőlködve próbálja azonosítani a könyvek és az albumok borítóját, aztán másnap rohan a könyvtárba, hogy elolvassa az összes szerzőt, aki izgalomba hozza és ébren tartja a lányt, és hogy meghallgassa az összes szimfóniát, amiket a lány szemmel láthatóan vég nélkül hallgat: a Haffnert, az Eroicát, az Új világot, a Befejezetlent és a Fantasztikust. Elképzeli, hogy ha valaha igazán is beszélnek, elejt majd valami morzsát a Fantasztikus szimfóniáról való tudásából, és a lánynak ez imponálni fog, és egymásba szeretnek.

Ha valaha tényleg beszélnek.

A lány pontosan az a típusú ember – kulturált, világi –, akit meg akart találni, amikor ebbe az ijesztő nagyvárosba jött. A terv nyilvánvaló szépséghibája, döbben rá most, hogy egy ennyire kulturált és ennyire világi lányt soha nem fog érdekelni egy ennyire kulturálatlan és provinciális és visszamaradt és bárdolatlan fickó, mint ő.

Csak egyszer látta, hogy a lány vendéget fogad. Egy férfit. Felháborító mennyiségű időt eltöltött a fürdőszobában, mielőtt az illető megérkezett, és hat ruhát próbált fel, mire végül a legszűkebbet választotta – egy bíbor színűt. A haját hátrafésülte. Kifestette magát, lemosta, újra kifestette. Kétszer lezuhanyozott. Olyan lett, mint egy idegen. A férfi egy hatos karton sörrel érkezett, és úgy tűnt, két kínos és humortalan órát töltöttek együtt. Aztán a férfi kezet nyújtott és elment. Soha nem jött vissza.

Később a lány átöltözött egy rongyos, régi pólóba, és ott ült egész este, hideg müzlit evett, ahogy rátört a magánjellegű tespedés. Nem sírt. Csak ült ott.

A fiú nézte őt oxigén nélküli mellékutcájukon át, és úgy gondolta, most, ebben a pillanatban szép, bár a szép szó hirtelen szűkösnek tűnt, hogy magába foglalja a helyzetet. A szépségnek vannak nyilvános és magánjellegű arcai, gondolta, és nehéz az egyiknek nem annullálnia a másikat. Írt egy levelet a lánynak egy chicagói képeslap hátoldalára: Velem soha nem kéne megjátszanod magad. Aztán eldobta, és újrapróbálta: Soha nem kéne olyasvalakinek lenned, aki valaki más szeretne lenni. De nem küldte el őket. Soha nem küldi el őket.

A lány lakásában néha sötét van, és a fiú úgy tölti az éjszakáját – a hétköznapi, hermetikus éjszakáját –, hogy azon tűnődik, hol lehet.

Ilyenkor nézi őt a lány.

Az ablaknál ül a sötétben, és a fiú nem látja.

Tanulmányozza, megfigyeli a fiút, megjegyzi a mozdulatlanságát, a nyugalmát, ahogy bámulatosan ül törökülésben az ágyán, és kitartóan, órákon át csak olvas. Mindig egyedül van ott. A lakása – egy díszítetlen fehér falakból álló, kétségbeejtő kis doboz, salakbeton könyvespolccal és a padlóra űzött futonnal – nem az az otthon, amelyik vendégekre számít. A magány mintha rá lenne gombolva.

Hogy jóképűnek találja, az nem pontos. Inkább úgy találja jóképűnek, hogy a fiú szemmel láthatóan nem is tud róla, hogy jóképű lehetne – sötét kecskeszakáll takarja a finom babaképét, nagy pulóverek rejtik a lelenctestét. A haja évek óta nem volt megnyírva, és most zsíros tincsekben hullik a szemébe, és le az álláig. Az ízlése tökéletesen apokaliptikus: kikopott fekete ingek és fekete katonai bakancs és sürgős foltozásra szoruló sötét farmer. A lány semmi nyomát nem látta soha, hogy akár egyetlen nyakkendője volna.

A fiú néha megáll a tükör előtt ing nélkül, hamuszürkén, rosszallóan. Annyira kicsi – alacsony és vérszegény és sovány, mint egy drogos. Képes cigarettán élni, meg egy-egy véletlenszerű ételen – ami általában dobozos és műanyagba van csomagolva és mikrózható, vagy néha poralapú és valami borderline-ehetővé vizesíthető. Ahogy ezt elnézi, úgy érzi magát a lány, mint amikor a nyughatatlan galambokat látja leszállni a chicagói metró halálos elektromos vezetékeire.

A fiúnak zöldségekre van szüksége az életében.

Káliumra és vasra. Rostokra és gyümölcscukorra. Sűrű, rágni való magvakra és színes gyümölcslevekre. A jó egészség összes elemére és elixírjére. A lány egy ananászt szeretne átkötni masnival. Elküldeni egy levéllel. Minden héten egy új gyümölcsöt. Az lenne benne: Ne tedd ezt magaddal.

Már majdnem egy hónapja figyeli, ahogy a tetkók borostyánként terjednek a fiú hátán, már össze is érnek a minták és a színek viharában, végigvándorolnak a vékony karján, és a lány arra gondol: ezzel együtt tudnék élni. Sőt, van valami megnyugtató egy öntudatos tetkóban, különösen egy olyan tetkóban, ami még egy munkában viselt ing gallérja alól is látszik. A személyiség önbizalmáról árulkodik, gondolja, olyan emberről, akinek van ereje az elveihez – egy emberről, akinek vannak elvei –, szemben az ő mindennapos belső válságával, és a kérdéssel, ami azóta mardossa, amióta Chicagóba költözött: Ki lesz belőlem? Vagy talán pontosabban: Melyik énem az igazi a sok közül? A fiú az agresszív tetkóival új kiutat mutathat, a következetlenség szorongásának ellenszerét.

A fiú művész – ennyi világos, mivel leggyakrabban úgy lehet találni, hogy festéket vagy oldószert, tintát vagy színezőt kever, fotópapírt szed ki a vegyszeres fürdőből vagy egy sötét doboz fölé hajol, és egy film negatívját vizsgálja egy kis kerek nagyítóval. A lányt ámulatba ejti, milyen hosszan tud nézni. Képes egy órát eltölteni azzal, hogy összehasonlít két kockát, bámulja az egyiket, aztán a másikat, és aztán megint az elsőt, keresi a tökéletesebb képet. És amikor megtalálta, piros zsírkrétával bekarikázza a kockát, minden más negatív ki van ikszelve, és a lány megtapsolja a határozottságát: amikor a fiú kiválaszt egy képet vagy egy tetkót vagy egy bizonyos bohém stílust, odaadással választ. Ez olyan tulajdonság, amiért a lány – aki a legkisebb dologban sem képes dönteni: mit vegyen fel, mit tanuljon, hol éljen, kit szeressen, mihez kezdjen az életével – egyszerre irigykedik és sóvárog. Ennek a fiúnak a tudatát nemes célok nyugtatják; ő viszont úgy érzi magát, ahogy egy borsó pattog a hüvelyében.

A fiú pontosan az a típusú ember – kihívó, szenvedélyes –, akit meg akart találni, amikor ebbe a távoli nagyvárosba jött. A terv nyilvánvaló szépséghibája, döbben rá most, hogy egy ennyire kihívó és szenvedélyes fiút soha nem fog érdekelni egy ennyire konvencionális, konformista, unalmas és középosztálybeli lány, mint ő.

Tehát nem beszélnek, és a téli éjszakák lassan telnek, jegesen, a jég úgy borítja be a faágakat, mint a követ a kagyló. Minden évszakban ugyanaz: amikor a fiúnál nem ég a villany, a fiú a lányt figyeli; amikor a lánynál nem ég, a lány a fiút figyeli. És azokon az estéken, amikor a lány nincs otthon, a fiú ott ül, és elutasítva, kétségbeesetten érzi magát, talán egy kicsit szánalmasan is, és bámulja a lány ablakát, és úgy érzi, az idő elsuhan, a lehetőségek elmúltak, úgy érzi, elveszíti a versenyt azzal az élettel szemben, amit élni szeretne. És azokon az estéken, amikor a fiú nincs otthon, a lány ott ül, és elhagyatottnak érzi magát, újra azt érzi, hogy megint annyira nyersen elbánt vele a világ, és úgy vizsgálja a fiú ablakát, mintha akvárium volna, és reméli, hogy valami csodálatos dolgot pillant meg, ahogy kirobban a homályból.

Itt vannak tehát, az árnyékban bujkálnak. Odakint a hó kövéren és csöndesen hullik. Odabent egyedül vannak a saját kis stúdiólakásukban, az omladozó, régi épületükben. Egyiküknél sem ég a villany. Mindketten a másik visszaérkezését lesik. Az ablak közelében ülnek és várnak. Átbámulnak a mellékutcán, be a sötét lakásokba, és nem tudnak róla, de egymást bámulják.

AZ ÉPÜLETEIKET SOSEM SZÁNTÁK lakhatónak. A fiúé eredetileg gyár volt. A lányé raktárépület. Bárki építette ezeket az épít ményeket, nem jósolta meg, hogy itt emberek fognak lakni, és nem is szánt ezeknek az embereknek kilátást. Mindkét épületet az 1890-es években húzták fel, az 1950-es évekig hajtottak hasznot, a hatvanas években elhagyták őket, és azóta itt szunnyadnak. Vagyis egészen mostanáig, 1993 januárjáig, amikor hirtelen megkaparintották és új célok érdekében – olcsó lakások és stúdiók a város éhező művészei számára – újjáélesztették őket, és a fiú munkája most az, hogy ezt dokumentálja.

Ő lesz az épület emlékezete, megörökíti a rehabilitáció előtti nyomorúságát. Hamarosan egy csapat munkás érkezik – a munkás itt eléggé lazán értendő a költők és festők és basszusgitárosok leírására, akik ezt a munkát lakbérkedvezmény fejében végzik –, és elkezdik a takarítást, a csiszolást és festést és lomtalanítást, ami ahhoz kell, hogy a hely általában élhető legyen. Itt van tehát ő, a korábbi gyár legmocskosabb, leghelyrehozatlanabb mélyén, egy kölcsönkamerával járkál, és dokumentálja a romokat.

Fent van a negyedik emeleten, járja a hosszú folyosókat, minden lépte por- és koszfelhőt kavar. Lefényképezi a piszkot és a beszakadt tetőcserepek és malter és tégla mindent beborító törmelékét. Lefényképezi a bonyolult graffitit. Lefényképezi a törött ablakokat, a foszladozó szalagokra bomlott függönyöket. Aggódik, hogy belebotlik egy alvó lakásfoglalóba, és vívódik, hogy ebben a helyzetben az-e a jobb, ha csöndben van, vagy ha zajt üt. Ha csöndben van, elkerülheti az összeütközést. De ha zajt üt, a lakásfoglaló esetleg felébred és eliszkol.

Megáll, ha valamin megakad a szeme: ahogy a falon a napfény átszeli a lassan, fodrosan, ezer apró repedésben és hasadékban hámló ősrégi festéket. A festék száz évvel azután, hogy felkenték, most már felszabadítja magát, és a textúrája a németalföldi mesterek régi portréinak felületén látszó repedések finom hálózatára emlékezteti a fiút. Prózaibban arra a kis tóra is emlékezteti az apja földterületén, otthon, amelyik az aszályos nyarakon kiszáradt, hogy megmutassa az alján gyűlő nedves sarat, aztán a sár a napon megkeményedett, és a föld kusza fraktáljaira repedezett. Odafent épp így néz ki a festék, mint a felhasadozott föld, és ő oldalról fotózza le, hogy a néző tekintetét a mély, rétegesen lehasadt szélek felé vezesse – nem annyira valaminek a fényképe lesz, inkább fénykép valamiről: a korról, a változásról, az átalakulásról.

Továbbmegy. Úgy dönt, hogy hangos lesz, nem bízik benne, hogy hatékonyan tudna lopakodni ebben a bakancsban – ami vastag és acélbetétes, olcsón vette a katonai/haditengerészeti boltban, és szüksége is van rá, mivel a padlóból szögek merednek ki, és üvegszilánkok tanúskodnak egy harsány éjszakáról, amihez törött sörösüvegek is tartoztak. Maszkot is kellett volna vennie, gondolja, a levegő portartalma miatt, a por és a szemcse és valószínűleg a penész és a doh és a mérgező ólom és a barátságtalan mikrobák miatt, a mozdulatlan és ködös szemcsefelhő miatt, ami az ablakokon bejövő napfényt csillámló csíkokká változtatja, amit a tájkép-fotográfiában Isten sugarainak neveznének, de itt jóval szentségtörőbbek. Isten dzsuvája, talán.

És aztán vannak a tűk. Ezekből jó sokat talál, módszeres kis kúpokba rakva valami sötét hátsó sarokban, állhatatosan egybehordva és kiürítve, épp csak egy kis sötét massza van a hegyükön, és ő ezeket is lefényképezi a legkisebb mélységélességgel, amire a lencséje képes, hogy a kép szinte teljesen életlen, ami, úgy gondolja, ügyesen idézi meg, mit érezhetett az a szegény pára, bárki volt is, aki itt járt, és a tűre volt szüksége. A heroin a környéken fura szeretet-gyűlölet kapcsolatot teremt – az emberek panaszkodnak a parkban talált fecskendők miatt, és az utca végén az elhagyott épületek miatt, amiket széles körben csak lövöldének neveznek, az ott fellelhető narkósok száma alapján. Na de? A művészek között, akik az ő épületében laknak, és akik időnként panaszkodnak a heroinra, a többség úgy néz ki, mintha ők is tolnák. Méghozzá gyakran. Ugyanaz a sovány, szalmahajú, beesett szemű, színtelen kinézetük van, mint aki gyakran pörög. És valójában ő maga is így került ide, az ingatlan tulajdonosa az első galériás bemutatkozásán talált rá, és ott kérdezte meg: – Jack Baker?

– Igen – felelte.

– Te vagy a fotós?

– Igen.

A Chicagói Művészeti Intézet Iskolája őszi kiállítása volt. Az iskola új stúdióművészeti diákjainak darabjai voltak kiállítva, és a durván kéttucat elsőéves közt Jack volt az egyetlen, aki elsősorban tájképfotózással foglalkozott. A többi diák szélsőségesen tehetséges expresszionista festő volt, vagy bonyolult szobrokat állított össze vegyes tárgyakból, vagy a videóművészetet űzte, komplex módon összefüggő installációikat épített fel televíziókból és videólejátszókból.

Jack eközben polaroid képeket készített.

Fákról.

Fákról, ahogy otthon, kint a prérin nőttek, az időjárásnak kitéve: megdőltek, a könyörtelen szél féloldalra hajtotta a törzsüket.

Kilenc ilyen polaroid kép volt kiragasztva egy háromszor hármas keretben a galéria fehér falára, Jack a közelben állt, és várta, el akar-e bárki mélyedni vele a művészete témájáról, de senki nem akart. Több tucat jólöltözött gyűjtő ment el mellette, mire ez a sápadt fiú odajött a rongyos fehér pulóverében meg a kifűzött munkacipőjében, és bemutatkozott neki. Benjamin Quince-nek hívták, végzős diák volt, mesterképzésre jelentkezett az új média tanszékre, már a hetedik évét töltötte a programon, és a disszertációján dolgozott, ami így együttvéve egy elsőévesnek, mint Jack, a tudományos sikerek elképzelhetetlen szintjét jelentette. Benjamin volt szó szerint az első, aki kérdést tett fel Jacknek, amely így hangzott: – Szóval. Fák?

– Nagyon erős szél fúj ott, ahonnan jöttem – mondta Jack. – Ettől nőnek ilyen göcsörtösen a fák.

– Értem – mondta Benjamin, miközben a nagy kerek szemüvege mögött hunyorgott, és szórakozottan dörzsölte az álláról a makacs, foszladozó bőrdarabokat. Gyapjúpulóvere kinyúlt, lyukacsos volt és helyenként kicsipkésedett. A haja pelyhesen összetapadt, szalmabála-szürke volt, és pont olyan hosszú, hogy szorgos fül mögé tűrögetést igényelt. – És honnan jössz? – kérdezte.

– Kansasből – mondta Jack.

– Á – mondta Benjamin, és bólintott, mintha valami fontos dolog nyert volna megerősítést. – Az ország szíve.

– Igen.

– Amerika kenyereskosara.

– Így van.

– Kansas. Az most kukorica vagy búza? Erőlködöm, hogy magam elé képzeljem.

– Ismered azt a dalt, hogy „Otthon a tanyán”?

– Ja.

– Hát lényegében onnan.

– Nagy szó, hogy kikerültél – mondta Benjamin, kacsintott, aztán egy pillanatra megvizsgálta a polaroidokat. – Fogadjunk, hogy senkit nem érdekelnek ezek a képek.

– Hálásan köszönöm.

– Nem értékítéletet alkotok. Csak mondom, hogy ezek a képek valószínűleg nem népszerűek ebben a bizonyos társaságban. Igazam van?

– A legtöbben egy és három másodperc közti időt töltenek előttük, aztán kedvesen mosolyognak, és továbbállnak.

– És tudod, hogy miért?

– Nem igazán.

– Mert a polaroid nem jelentékeny vagyontárgy.

– Micsoda?

– Nem lehet eladni. Polaroidot soha nem árvereztek a Sotheby’snél. A polaroid tömegtermelt, gyors, olcsó, nem állandó. A vegyi anyagai lebomlanak, a kép eltűnik. A polaroid nem tartós áru. Ezek az emberek meg? – Benjamin bizonytalanul a teremben állók felé bökött. – Gyűjtőnek írják le magukat, de helyesebb lenne befektetőt mondani. Kapitalista strómanok. Materialista eszközök. Azt nézik, hogy olcsón vegyenek és drágán adjanak el. Neked az a gondod, hogy egy polaroidot soha nem fognak drágán eladni.

– Őszintén szólva erre még nem gondoltam.

– Helyes.

– Egyszerűen csak tetszettek azok a fák.

– Meg kell mondanom, bámulom a hitelességed. Te aztán nem vagy egy ilyen rosszéletű kurva. Ezt bírom. – Aztán Benjamin közelebb jött, a kezét Jack vállára tette, és odasúgta: – Figyelj. Van egy épületem Wicker Parkban. Egy elhagyatott régi vasgyár. Egy dollárért vettem meg. A bank csak meg akart szabadulni tőle. Wicker Park megvan?

– Nem igazán.

– Északon van. Vonattal olyan tizenöt perc. Mész a kék vonalon hat állomást, és teljesen másik világ.

– Mennyiben más?

– Elsősorban igazi. A valódi anyag. Az igazi művészet ott történik, nem olyan, mint ez az adományozó-barát baromság. És az igazi zene is, nem az a hamis állami szar a rádióban. Renoválom az épületemet, teljesen ki kell belezni, átalakítani a kreatívok szövetkezetévé. Öntödének nevezem. Nagyon exkluzív, csak meghívásos alapon megy, semmi mainstream, semmi konvencionális, semmi diákszövetség, juppik kizárva.

– Jól hangzik.

– Tolsz heroint?

– Nem.

– De úgy nézel ki, mintha tolnál. Ami tökéletes. Benne vagy?

Ez volt Jack életében az első alkalom, hogy a soványsága meg a törékenysége valamennyire az érdekeit szolgálta – ez juttatta ebbe a Wicker Park-i lakásba, ahol lakbér nélkül lakik a fényképészi szolgálataiért cserébe, zenészek és művészek és írók között, akik többnyire szintén úgy néznek ki, mintha heroint tolnának. Izgalmas hely ez, ahol végül landolt, és Jack a lakóháza rossz állapota ellenére, az igazi chicagói tél sötétsége, sivársága és dermesztő hidege ellenére, a környék gyakori fosztogatásai és a parkban ólálkodó állítólagos dílerek ellenére, és a bonyolult viszályokról és alkalmi vitákról híres bandák ellenére azt tapasztalja, hogy imádja. Ez az első tél, amit az otthonától távol tölt, és el se tudja hinni, mennyire él itt, mennyire rettentően, igazán és példátlanul szabad. A város zajos és piszkos és veszélyes és költséges, és mégis imádja. Különösen a zajt imádja, a magasvasút robaját, a türelmetlen taxisok dudáit, a rendőrségi szirénák visítását, a tó jegének nyögését, ahogy a beton rakpartra köszörüli magát. És imádja azokat az éjszakákat is, amikor a zaj leáll, amikor a várost lezárja és beburkolja a vihar, és olyan kövér és lassú havat hullat, amilyet Jack még életében nem látott, és a kocsik be vannak temetve a járdán, és a narancssárga utcai lámpák az ég vásznán verődnek vissza, és minden lépést jóleső eluviális reccsenés fogad. Jack imádja az éjszakai várost, különösen, amikor kilép a Művészeti Intézetből, és a Michigan Avenue-ra néz, és rajta túl a felhőkarcolók vonalára, az épületekre, amelyek az erősen borult napokon felérnek a felhőkig, és hatalmas lapos arcaikat több száz apró sárga kocka írja tele, ahol a város üzleti élete túlórázik.

Fura érzés az embernek talán legelőször érzékelni a saját eleven életét, és megérteni, hogy egészen idáig nem is élte meg; nem, csak elviselte.

Chicagóban Jack személyesen találkozik a művészettel (ahonnan jön, ott nem férhetők hozzá múzeumok); és színházba jár (még iskolába sem járt olyan helyre, ahol akár egyetlen darabot is színre vittek volna); és olyan ételeket eszik, mint még soha (amilyenekkel idáig nem is találkozott: pestót, pitát, empanadát, pirogot, baba ghanousht); és hallgatja, ahogy az osztálytársai komolyan vitáznak arról, hogy ki jobb: John Ashbery vagy Frank O’Hara? Arne Naess vagy Noam Chomsky? David Bowie vagy lényegében bárki más? (Olyan vitákat hall, amikkel otthon legfeljebb bamba tekintetekhez lehetne jutni, esetleg veréshez.) Az idei télen megjelent számok egész életében vissza fogják húzni a tágasság és a szabadság mostani érzéséhez – ahogy a Rage Against the Machine üvölti, hogy „Fuck you, I won’t do what you tell me!”, az lesz a vers, ami a legpontosabban testesíti meg Jack új, ketrecből szabadult világképét, de még a giccses kereskedelmi rádiós slágerek is személyesek és jelentőségteljesek, például a „Life Is a Highway” meg a „Right Now” meg a „Finally”, és az az Aladdin-dallam, amit a végtelenségig játszanak mindenütt, és Jacknek mintha a saját Chicago-himnusza lenne: valóban egy teljes, szép új világ.

(Nem mintha bárkinek – valaha – bevallaná, hogy titokban dúdolgat és néha konkrétan énekel is egy dalt egy Disney-rajzfilmből, ha épp zuhanyozik, továbbá, hogy hatalmas erőt merít belőle. Nem, ezt magával viszi a sírba.)

Imádja a város zaját, mert van benne valami megnyugtató – más emberek, szomszédok, lakótársak jelenléte. És abban is van valami nagyszabású, hogy érzéketlenné válik a zajokkal szemben, békésen alussza át a nagyvárosi éjszakát, nem rezzen össze a dudálásra, az emberek hangjára, a kocsik riasztójára, se a rendőrségi szirénára – ez már egy fontos jelzése a transzcendenciának. Otthon az egyedüli hang a szél volt, a könyörtelen és monoton préri-szél állandó halk lélegzete. De néha, napnyugtakor a szél alatt hallani lehetett, ahogy a vidéken esténként portyázó prérifarkasok ugatnak és üvöltenek. És időről időre a csorda üvöltése hirtelen és kísértetiesen egyetlen hangra szűkült, és az üvöltés nyugtalanabbá vált, inkább vonyítássá, és aztán még panaszosabbá, inkább nyüszítéssé, és Jack, aki még ébren volt és a fejére húzott takarókon át is jól hallotta, pontosan tudta, mi történt. Egy prérifarkas fennakadt a kerítésen.

A következő történik: amikor a prérifarkasok átugorják a szögesdrót kerítést, néha nem ugranak elég magasra, és beakadnak a felső drótba, éppen ott, ahol a hátsó lábuk a testükhöz csatlakozik, ami a kutyaféléken szomorú kampót alkot. A mellső mancsuk ágaskodik, úszik, nem egészen ér le a talajra, a hátsó lábuk rugózik, és ott függnek a vad rúgkapálás ellenére, mert a prérifarkasok nincsenek biológiailag felruházva olyan ízületekkel vagy ruganyossággal, amely más állatoknak lehetővé tenné, hogy kiszabadítsák magukat a szögesdrót kerítésről. A prérifarkas nem tud elég jól tekeregni, nem tudja hátramanőverezni a hátsó lábát, ami tényleg csak az előrehajtásra szolgál, így tehát ott marad függő helyzetben, egész éjszaka. És mivel ott függ a szögesdróton, nagyon jó eséllyel épp a kerítés késéles karmain landolt, és ezek most belevágnak a legpuhább, legérzékenyebb részébe, és minél jobban kapálózik és rúg és tekereg, annál jobban felkavarják a zsigereit a tüskék, és végül így is hal meg: elvérzik a hasán ejtett vágásoktól, és a sikoltását mérföldekre viszi a szél. Jack reggel aztán láthatta, hogy ott lógnak, mint a ruha a szárítókötélen.

Ehhez képest a chicagói sziréna áldás. Még az utcai fosztogatás is elfogadható vám, hogy valaki beléphessen ebbe a világba.

Jacket még nem zsebelték ki. Amióta átköltözött Wicker Parkba, tökélyre fejlesztett egy nézést, amit zsebeselrettentőnek remél, egy veszélyesnek ható összképet, amit az Üdvhadseregnél vásárolt használt ruhák, a halom tetkó, a gondozatlan haj, a városias léptek és a szájából szinte soha nem hiányzó cigaretta fölötti acélos, határozott tekintet biztosítanak – ami együttvéve, legalábbis azt reméli, átadja az üzenetet, hogy Kopj le. Nem akarja, hogy kirabolják az utcán, de azzal is tisztában van, hogy a kirablás lehetősége bizarr módon az alku része, a környék különleges vonzerejéhez tartozik. A művészek, akik ide jöttek, nem a környék veszélye ellenére vannak itt, hanem épp miatta. Azért, hogy átéljék. Wicker Park Benjamin Quince szerint (aki tényleg el tud időzni ennél a témánál, és nagyjából álló éjszaka képes beszélni róla) Chicago válasza a Montmartre-ra: olcsó és piszkos és lerobbant, tehát élő.

Úgyhogy a mocskot általánosan ünneplik, innen jönnek Jack fotói is, épp ezt a minőséget próbálják elkapni: a ragacsot, a dzsuvát. A negyedik emelet folyosóit és korábbi irodáit és raktárhelyiségeit a veszélyes élet nyomai után kutatja át. A repedezett festék. A hátrahagyott injekcióstűk. A törött ablakok. A megbarnult függönyök. A hámló falak. A por, ami olyan sűrűn ülepedett le ennyi év alatt, hogy nem is annyira por már, inkább homok.

– Hát ez durva – mondja később Benjamin, ahogy a fényképeket vizsgálja.

Ott állnak kettesben a szövetkezet tetején egy télközepi napon. Jack meleg levegőt fúj a hideg, behúzott ujjaira. A szokott vékony fekete pamutkabát van rajta, alatta a birtokában található összes pulóver. Benjamin egy jókora zubbonyban van, ami olyan puffos, hogy szinte léggömbnek néz ki. Az arca rózsaszín, mint a görögdinnye, a kabátja melegnek és puhának látszik, és valószínűleg pehellyel van tömve, amely anyagról Jack ugyan hallott már, de pontosabban nem tudná definiálni.

Benjamin a képeket nézi, Jack meg körös-körül a szürke környéket, a szórványos járókelőket és autókat, a piszkos hó tömbjeit, az utcákat és mellékutcákat, amelyek tökéletesen egyenesen futnak egészen az enyészpontig, a tóig. Az épület keleti oldalán tartózkodnak, azon az oldalon, amelyik szemben van az ablakbeli lánnyal. A névtelen ővel. Jack lenéz a lakásra. A lány most épp nincs otthon, de ez az új felülnézet furcsán izgató. Észrevesz egy rongyszőnyeget, amit a lány az ablak közelébe tett le, ami a szokott harmadik emeleti kilátóhelyről nem látszik. És Jack nagy jelentőséggel ruházza fel ezt az új tényt: Olyan lány, aki rongyszőnyegeket vásárol.

Mindent tudni akar róla. De még senkitől nem kérdezett semmit az ablakbeli lányról, mert nem tudja kitalálni, hogyan kéne kérdezősködnie anélkül, hogy elárulná, néha kémkedik utána, bár e gyakorlat miatt csak annyiban szégyelli magát, amennyiben tudja, hogy mások megszégyenítenék miatta.

Benjamin, aki még mindig a képeket csodálja, azt mondja: – Ezeket fel kéne tennünk az internetre.

– Oké – mondja Jack, miközben közvetlenül alattuk egy férfi fordul be a mellékutcába. Egy nagy fekete vászontáskát cipel, és az imbolygásából ítélve vagy a táska olyan súlyos, hogy megbillenti az egyensúlyát, vagy ő nagyon részeg.

Jack azt kérdezi: – Mi az az internet?

Benjamin felnéz a fotókról. – Most komolyan?

– Igen. Mi az?

– Az internet. Hát tudod. Az információs szupersztráda. A digitális hipertextuális globális kibertér cucc.

Jack bólint, aztán azt mondja: – Őszintén szólva ezekben a fogalmakban sem vagyok teljesen biztos.

Benjamin nevet. – Kansasben nincsenek még számítógépek?

– A családom soha nem látta igazán értelmét.

– Oké, hát szóval az internet. Hogy magyarázzam? – Egy pillanatig gondolkodik, aztán azt kérdi: – Tudod, vannak azok a szórólapok, amiket a zenekarok minden telefonoszlopra fel szoktak ragasztani?

– Igen.

– Az internet olyan, mint azok a szórólapok, csak képzeld el, hogy nem rajta vannak a telefonoszlopon, hanem benne.

– Nem tudlak követni.

– Képzeld el, hogy a telefon zsinórjában vannak, fénysebességgel utaznak, mindegyik összefügg, dinamikus, kommunikál, és a világon mindenki számára elérhető.

– Bárki számára?

– Bárki számára, akinek van egy számítógépe és egy telefonvonala. Vannak látogatóim Angliából, Ausztráliából és Japánból is.

– Mit érdeklik az embereket Ausztráliában a te szórólapjaid?

– Mindenütt vannak számkivetettek, barátom. Akiket félreértenek, akik népszerűtlenek, akik másképp gondolkodnak, elégedetlenek, fríkek. Az internet segítségével egymásra találunk. Olyan, mint egy elképesztő alternatív világ. Nem kell leborulnod a szokásos konformista szabályok előtt. Szabadon vállalhatod a fura és vad lényedet. Úgyhogy őszintébb hely, kevésbé fondorlatos, reálisabb.

– Minél reálisabb?

– A világnál. Az előgyártott kalitkamodellnél, amiben élünk. Az egész tudatvezérelt kommersz elnyomó apparátusnál.

– Húha. Te aztán baromi nagy szórólapot csináltál.

– Abszolút műremek.

– És minek a szórólapja? Az Öntödének?

– Olyasmi, de a környékről is szól, és a környékben rejlő energiáról, az intézményellenes kisugárzásról. Szeretnéd látni?

– Persze.

– Majd én mentorállak. Én leszek az internetes serpád. Kirángatlak a nyolcvanak évekből.

– Kösz.

– Figyelj, dolgozhatnál nekem. Szükségem van vizuális anyagra. Bárok, zenekarok, partik fotóira. Laza emberekről, ahogy lazulnak. Ilyesmi. Meg tudnád csinálni?

– Gondolom.

– Szuper! – mondja Benjamin, és így lesz Jack az Új Gazdaság alkalmazottja, bár nem egészen érti, hogy mi benne az új.

Odalent a sporttáskás férfi megáll a szövetkezet mögötti biciklitárolónál. Áll, és tanulmányozza a korláthoz lakatolt biciklik tömegét, kicsit bizonytalanul imbolyog a lábán. Aztán leteszi a táskáját, kihúzza a cipzárt, kiemel egy nagy drótvágót, aztán gyorsan és tisztán lecsippenti az egyik drágábbnak tűnő tízsebességesről a lakatot.

– Helló! – ordítja Jack.

A férfi riadtan megfordul, végignéz a mellékutcán. Aztán az épület ablakait pásztázza, és aztán a tenyerét használva a fény ellen végül észreveszi őket a tetőn, öt emelet magasban, és ekkor a férfi rájuk mosolyog és integet. Nagy, barátságos integetés, mintha régi haverok volnának.

És mit tehetnek ők? Jack és Benjamin visszainteget. És aztán figyelik, ahogy a férfi elcsomagolja a drótvágóját a sporttáskájába, amit a hátára dob, aztán felpattan a kiszabadított biciklire, és előregörnyedve elhajt.

Benjamin mosolyog, Jackre néz, és azt mondja: – Ez milyen kibaszott valóságos volt.

Tartalom

Jössz?

A külön hálók

Az új kapcsolat energiája

Gyarapodási képtelenség

A legalább tizennégy ormú ház

Wellness

Eredettörténetek

A jelentéshatás

A placebo házasság

A kiszolgáltatott felhasználók – Dráma hét algoritmusban

<1> Az Edgerank Algoritmus

<2> a Kiszolgáltatott Felhasználó algoritmus

<3> A Mintafelismerő Algoritmus

<4> Az OldalRangsoroló algoritmus

<5> A mélytanulásos mesterséges neurális hálózat

<6> A Képernyő-interakciós algoritmus

<7> A Chatbot

A csoda

Az emberi lélek egérként kóborol a sötétben

#hála

Bibliográfia

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Csuhai István

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

Tördelte Janković Milán

ISBN 978 963 518 488 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Andada Pro – SIL Open Font License

Cause – SIL Open Font License

Eagle Lake – SIL Open Font License

Epilogue – SIL Open Font License

Luxurious Script – SIL Open Font License

Manufacturing Consent – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Open Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Stardos Stencil – SIL Open Font License