Christina
Lauren

részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Christina Lauren: Something Wilder

Copyright © 2022 by Christina Hobbs and Lauren Billings
All rights reserved.
Originally published by Gallery Books, a Division of Simon and Schuster, Inc.

borítóterv © Faceout Studios
borítófotók © Shutterstock, Adobe Stock

Hungarian translation © Lévai Márta, 2023
© XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 332 1

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Mandl Orsolya
Előkészítés Török Judit
Korrektúra Bérci Ágnes
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Violetnek:
Olyan könyvet kértél, amelyben lovak szerepelnek.
Ezenkívül beleírtunk egy nőt, aki bátor, okos és szorgalmas, azaz sok mindenben hasonlít valakihez, akit ismerünk.
Nagyon szeretünk.

Szerzői megjegyzés

A Utahban, Moabtól nem messze fekvő Canyonlands Nemzeti Park (Canyonlands National Park) az egyik legvarázslatosabb hely az Egyesült Államok szárazföldi területei közül, a Colorado és a Green folyókkal meg a végtelen hosszan kanyargózó mellékfolyóik által szabdalt, magasan fekvő sivatagokkal. Akik elég szerencsések ahhoz, hogy ide ellátogassanak, általában tágas, kék égboltot és több mérföld hosszan elnyúló vörös sziklákat láthatnak. A park egyes részei távol esnek a megszokott utaktól, és szinte áthatolhatatlanok, de vannak autós és gyalogtúrára alkalmas terepek is, olyanok, amelyeket a turisták a maga vadságában kiélvezhetnek.

Miután hónapokig tartó kutatómunkánk során újra és újra ellátogattunk a területre, mindketten alaposan megismertük a vidéket. Expedícióvezetőt is megbíztunk azzal, hogy készítsen nekünk személyre szabott térképet, hol érdemes kincsvadászatra indulni. De bevalljuk, kedves olvasó, élve azzal a szabadsággal, hogy a történet kedvéért néha felül kell írni a valóságot… mindannak dacára, amit időközben megtanultunk a hely földrajzáról… nem kevés olyan részlet szerepel a könyvben, amely csupán a képzeletünk szüleménye. Itt-ott lecsippentettünk a távolságokból; másutt olyan területeken helyeztünk el tereptárgyakat és épületeket, ahol eredetileg semmi sem volt.

Mindezzel csak azt akarjuk mondani, hogy a történet megírásával nem más volt a célunk, mint olyan szórakoztató olvasmányt adni az olvasó kezébe, amely itt-ott akár álmélkodásra is készteti, de mindenképp menedéket nyújt a való világ viszontagságai elől. Leszögezzük, nem az olvasó saját kalandjaihoz akartunk útmutatót, hovatovább útikönyvet adni! (Ha az általunk megadott útvonalat követné, nagy valószínűséggel nem élné túl! LOL.) Természetesen nagyon szeretnénk, ha Leo és Lily szerelmének története minél többeket inspirálna arra, hogy ők is vad, ismeretlen vidékeken kószáljanak, és úttörő módon fedezzenek fel új helyeket, de ha netán az olvasó inkább csak összegömbölyödik a kanapé sarkában a könyvünkkel, akkor is reméljük, hogy igazán jól mulat majd.

Szeretettel,

Lauren és Christina

Prológus

Laramie, Wyoming

Október, tíz évvel ezelőtt

Lily Wilder csizmája alatt recsegett a sima kavicsokkal beszórt út, míg a pajtától a ház felé haladt, és közben szemügyre vette a helyet, amelyet a világon a legjobban szeretett. Háta mögött a lovak oda-odaléptek a víztartályhoz, hogy igyanak belőle, hiszen megszomjaztak a legelőn töltött hosszú éjszaka után. A nagy ház kéményéből füst bodorodott a tiszta, világosszürke ég felé. Csípős volt a hajnal, a nap épp csak megjelent a hegyek fölött.

Lily már órák óta ébren volt.

A verandán egy hosszúkás árny állt két bögrével a kezében. Lily szíve súlyosan, rajongva rebbent meg Leo láttán – aki alvástól gyűrötten-kócosan, a reggeli hűvös ellen pulcsiba-melegítőalsóba bújva vigyorgott le rá. Kétség sem fért hozzá, hogy ezentúl minden reggelét így szeretné indítani; és még mindig alig tudta elhinni, hogy ez mától kezdve valóság. A lány szinte ugrálva tette meg az utolsó három lépést a rozoga lépcsőfokokon, aztán felnyújtózott, és szájával Leo ajkához közeledett, tükrözve a fiú mosolyát. Úgy érezte, mintha napok teltek volna el, nem órák, mióta utoljára megérintette. A fiú ajka melegen, lágyan tapadt Lily szélcsípte szájához. A csípőjére tapadó ujjakból olyan hő áradt, hogy azonnal petárdák robbantak tőle a lány mellkasában.

– Hol van az apám? – Lilyben felmerült a gondolat, hogy az apja köszönés nélkül hagyta el a farmot. Nem ez lett volna az első alkalom, de a sok közül a legelső, amikor a lány nem törődne vele.

Leo a kezébe nyomta az egyik bögrét, amelyből meleg áradt, aztán fejével az intéző kunyhója felé biccentett, ami a folyó túlpartján állt.

– Átsétált a hídon Erwinhez, hogy elköszönjön.

Vajon külső szemmel nézve furcsa lenne-e, futott át Lily agyán, hogy fogalma sincs róla, az apja hová készül, sem arról, meddig lesz távol. Ám ha az lenne is, nem hagyta, hogy a gondolat túl mélyen érintse; ennél sokkal jobban lekötötte, hogy a pulzusa hogyan dübörgi egy ünnepi dal ritmusát: végre elkezdődik az élete. Ráadásul ezen a nyáron, miközben szinte minden apró részletét megtanulta, hogyan kell egy gazdaságot vezetni, titokzatos módon még az igaz szerelem is rátalált. Meglepő érzés volt – biztonságot és megnyugvást jelentett, egyúttal lázas, ruhaledobálós testi vágyat is. Élete első tizenkilenc évét megtűrt személyként töltötte, akinek igényeit mások sosem vették figyelembe a terveikben, de most, Leóval immár Lily állt valaki más világának középpontjában. Még sohasem mosolygott ennyit, sohasem nevetett ilyen felszabadultan, és addig nem merészelt volna ilyen határozottan követelni magának semmit. A korábban megtapasztalt érzései közül az állt ehhez a legközelebb, amikor felnyergelte a lovát, és körbeszáguldották a családi birtokot. Ám azok a percek mulandók voltak; Leo viszont azt ígérte, marad.

A lány felemelte a fejét, hogy Leo szemébe nézhessen. A fiú ír apjától örökölte a testalkatát, anyjától pedig japán, keleties vonásait, ám a látványos külsőt egyedi lélek töltötte be. Lily még sosem ismert senkit, aki olyan csendes eltökéltséggel állt volna a földön, mint Leo Grady. Még mindig nehéz volt elhinnie, hogy egy ilyen rendíthetetlen ember hajlandó volt rá, hogy az egész életét fenekestül felforgassa érte.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Lily, ahogy már ezerszer korábban. Az ő álma a Wilder-farm volt; nem szívesen vezetett volna egész évben más tulajdonában lévő turisztikai farmot vagy vendégházat. Azt, hogy az apja boldogságról vallott nézetei nem ugyanezek, nem lehetett nem észrevenni, bár Duke annyit legalább mindig megtett, hogy a hely fizetőképességét fenntartsa. Ami a lány anyját illeti, a farm valószínűleg csak egy volt azon dolgok sorában, amelyeket annak idején boldogan maga mögött hagyott. Lily pedig néha úgy érezte, mintha világéletében arra várt volna, hogy a birtok az övé legyen. És lám, eljött ez a pillanat, sőt hozzá még Leót is megkapta.

– Biztos vagyok benne, Lil. – A fiú szabad kezével átölelte a vállát, úgy fordította, hogy közelebb tudja húzni magához, majd egészen szorosan az oldalához vonta, és lehajolt, hogy puszit adjon a homlokára. – De te egészen biztos vagy abban, hogy egy totál kezdőt akarsz itt látni?

– Naná! – A hangja harsányan vágott bele a reggel csendjébe. A nemrégiben született kiscsikó visszanyerített a távolból. Leo csillogó szemmel nézett le Lilyre. Még csak pár hónapja kezdett farmon dolgozni, de természetes érzéke volt a lovakhoz, és számos, apróságnak tűnő, de alapvető képességgel rendelkezett, ráadásul igen előnyös, „nem kell létrát hurcolni a felső polcokhoz” típusú testmagassággal büszkélkedhetett. De mindez mellékes volt: Lily nem ezek miatt szerette volna, hogy Leo ott sertepertéljen körülötte nap mint nap. Hanem azért, mert Leo Grady tagadhatatlanul az övé volt: és e nemében a legelső.

Érződött a fiú illatán, hogy az imént tusolt, és Lily még közelebb préselődött hozzá, hogy a nyakához nyomhassa az arcát, hátha megérzi rajta az izzadságnak meg annak a férfias, nehezen meghatározható, intenzív aromának a nyomát is, ami éjjel az ő pórusaiba is beszivárgott.

– Készítettem reggelit – mormolta Leo Lily hajába, aki elhúzódott, és reménykedve felnézett rá.

– Anyád édes zsömléjét?

Leo nevetett.

– Úgy viselkedsz, mintha minimum ő találta volna fel! – Lilyhez hajolt, megcsókolta, és a csókba lehelte bele a következő szavakat. – Igazából a rizses hal az igazi specialitása. Majdnem biztos vagyok benne, hogy a zsemlét Rachael Raynél veszi.

Ekkor tűnt fel Duke Wilder. Átszelte a deres füvet, aztán felsétált a lépcsőn a verandára. Csak szürkével pettyezett, dús fekete bajusza apró rezzenése árulta el, hogy feltűnt neki, mennyire össze voltak bújva a fiatalok az imént.

De a pillanat elmúlt, és Duke szeme felragyogott. Mindig közvetlenül indulás előtt volt a legboldogabb. Amikor Lily kislány volt, előfordult, hogy az apját a munkája egészen Grönlandig szólította. Ám Duke kalandozásainak hatóköre drámaian lecsökkent, miután a felesége hét évvel ezelőtt elhagyta őket, és a férfinak le kellett horgonyoznia a lánya meg – nyaranta legalábbis – a Laramie-ban lévő turisztikai farm szálláshelyei mellett. Most hogy Lily felnőtt, a férfi végre szabadon élvezhette a népszerűséget szűk hazáján belül, és nekiveselkedhetett nagy, gyerekkori terve megvalósításának, azaz kedvére kutathatott az elásott kincs után, amelyet állítólag egy csapat rabló rejtett el a sivatagban.

Nem Lily volt az egyetlen, akit boldoggá tett, hogy végre elég idős hozzá, hogy felvállalja a családi birtok vezetésének terhét.

Az apja tekintete feljebb emelkedett, és Lily válla fölött Leóra nézett. A lánya figyelte az arcát, miközben valamiféle szavak nélküli társalgást folytatott a fiatalemberrel. Lily néha úgy érezte, alig ismeri az apját, máskor viszont nyitott könyvként olvasott benne. Duke-ot nemigen fűzték mély érzelmi szálak a Wilder-farmhoz, ám ebben a pillanatban Lily úgy hallotta a gondolatait, mintha fennhangon elhangzottak volna: Ez a srác nem látszik cowboynak.

Mert Leo nem is volt az. Főiskolára járt, matekzseni volt, New York-i, városi fiú, aki nyári munkára érkezett a farmra, szerelmes lett, és hajlandó volt fenekestül felforgatni az életét, hogy Lilyvel maradhasson szezonon kívül is. Félénk, csendes és figyelmes ember volt, azaz minden, ami Duke Wilder nem. De a huszonkét éves Leo úgy nézett az ötvenéves, helybéli Indiana Jones szemébe, aki Jack Sparrow kapitány önbizalmával rendelkezett, hogy közben egy milliméternyit sem húzta beljebb a nyakát, és Lilytől sem húzódott el.

– Jól elleszünk, Duke – szólalt meg végül Lily, hogy véget vessen a jelenetnek.

– Vigyázol a lányra, míg vissza nem érek – adta ki az utasítást Duke, továbbra is a fiatalemberre meredő tekintettel, így hát nem láthatta a lánya bosszús arcát.

– Úgy lesz – biztosította Leo.

– Nincs rá szükségem, hogy vigyázzanak rám! – emlékeztette őket Lily.

Duke kinyújtotta a kezét, hogy összeborzolja a lánya sötét haját.

– Hát persze hogy nincs, kölyök! Hagytam neked üzenetet az étkező asztalán.

– Klassz. – Egy rejtvény. Feladvány. Rejtjeles üzenet, amit meg kell fejtenie. Duke azokat a játékokat használta a lánya nevelésében, amiket ő maga imádott, és mindig úgy piszkálta velük Lilyt, ahogy a gyerekek bökdösik a bogarakat. Egyszerűen nem értette, hogyan lehet a lánya ennyire más, mint ő. Lily bosszankodása és kíváncsisága közti birkózásának általában az vetett véget, amikor a szükségszerűség mindkettőt legyőzte: ilyenkor a lány végül csak nekiült, hogy megoldja a rejtvényt, amit az apja hagyott számára. Az is előfordulhatott, hogy az üzenet csupán valami banális apróságról szólt, például Viszlát este! vagy Meg ne edd nyersen az összes sütitésztát!, mint ahogy az is, hogy kifejezetten fontos információt tartalmazott, amiről Lilynek is tudnia kellett, ha a dolgokat kézben akarta tartani a farmon. A lány bármit, amit valaha akart, vagy amire szüksége volt, elrejtve talált meg egy nehezen hozzáférhető helyen, sokszor akár mérföldekre a házuktól, ha pedig nem tudott hozzá összeszedni elég motivációt, hogy megkeresse, abból Duke mindig arra következtetett, hogy mégsem kellett neki.

Talán ma nem törődik vele. Hátha ma ő és Duke végre megegyeznek abban, hogy nem fontos, hogy ugyanazokban a dolgokban leljék örömüket – még csak egymást sem kell kedvelniük – ahhoz, hogy képesek legyenek együtt élni. Lily életében először érezte úgy, hogy részéről így is rendben van. Talán Duke visszatér a saját világába, ahol műtárgyak után kutat, és elveszettnek hitt kincseket ás elő, Lily pedig itt maradhat a farmon a lovaival, a földdel meg a szerelmével – és ezentúl örökre figyelmen kívül hagyja azt az asztalra tett cédulát.

A feszültség nőtt, végül Duke vetett még egy utolsó, futó pillantást a házra és a pajtára, meg a háttérben a távolba vesző dombokra. A birtokot a szülei vették, akik aztán két fiúgyereket neveltek fel itt – Duke-ot és a fivérét, Danielt. Dan bácsi építette fel a Wilder-farmot, és itt élt egész életében, az év minden napját itt töltve. Nyaranta mindig ő üdvözölte a látogatókat, míg két éve meg nem halt. Utána ők ketten, Lily és Duke, úgy-ahogy, bukdácsolva fenntartották az üzletet, de az apjának sosem jelentett sokat, miközben Lily mindig is azt szerette volna, ha itt élhet-dolgozhat, a farmnak szentelheti az idejét, átveheti az irányítást, és újra megalkothatja belőle azt, amit annak idején, a gyerekkori, aranyszínben fürdő nyarak során megtapasztalt. A lány számára a tökéletesség egyet jelentett hetvennyolc lóval és nyolcvanhektárnyi gyönyörű wyomingi vidékkel, Duke viszont a farm minden egyes kerítését külön utálta, mert úgy érezte magát köztük, mint egy ketrecbe zárt nagymacska.

Az apa, aki most a fejére illesztette cowboykalapját, odabiccentett kettejüknek:

– Na, akkor én megyek.

Senki sem ölelt meg senkit. Leo és Lily még csak le sem ereszkedtek a ház előtt szélesen húzódó tornác lépcsőjén. Némán figyelték, hogyan távolodik Duke Wilder magas, erős alakja, és hogyan mászik fel az öreg, behemót, vacak furgonba.

Lily Leo felé fordult, lábujjhegyre állt, és úgy bugyborékolt fel benne az öröm, hogy az sem lett volna meglepő, ha a buborékok ereje kilövi a szürkéskék ég felé.

– Felkészültél, főnök? – kérdezte Leo.

Lily egy csókkal válaszolt rá, remélve, így sikerül elmondania mindazt, amiről még mindig nagyon nehezen tudott volna szavakkal megnyilatkozni.

Időt kellett hagynia magának, hogy mindez leülepedjen. Most minden a legnagyobb rendben volt. Senki és semmi nem kergette semerre ebben a ritka, tökéletes percben. Még ott kavargott a porfelhő a távolodó kocsi nyomában, és semmi más nem számított, mint az, hogy ott áll mellette a szerelme, és körbeveszi őket a vidék, ez az ékszerhez hasonló miniuniverzum. Lily univerzuma. Nagy levegőt vett, hogy mondjon valamit, de benne akadt a szó, mert rácsodálkozott, milyen gyengéd arckifejezéssel tanulmányozza őt Leo. „Epekedő Városi Fiú”: így emlegette Leót az összes cowboy, attól az első, öt hónappal ezelőtti naptól kezdve, amikor ők ketten megismerték egymást.

Lily nevetve – boldog nevetéssel – fogta két kezébe a fiú arcát, és újra lábujjhegyre állt, hogy megcsókolja.

– Ígérd meg, hogy örökké boldogok leszünk itt.

Leo bólintott, és lehajolt, hogy a homlokát Lilyére támaszthassa.

– Megígérem.

Tartalom

Szerzői megjegyzés

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
Cabin – SIL Open Font License
Great Vibes – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Just Me Again Down Here – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Splash – SIL Open Font License
Whisper – SIL Open Font License