Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A fájdalom embere

A féreg

A pénz

A gyűrű

Hódító Vilmos

A windsori víg nők

A barbár

A zöld dragonyosok

Jéna

Werther

Húsvét Szent Ilonán

A siracusai asszony

Az ördög

A sátán halála

A Madonna inge

A fanfár

Theodora

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Surányi Miklós

HÚSVÉT SZENT ILONÁN

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-160-6 EPUB
ISBN 978-963-678-161-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás:
1938

a borító Franz Josef Sandmann (1805 – 1856)
Napóleon száműzetésben Szent Ilona szigetén
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A fájdalom embere

Beköszöntöttek az esős napok. Betlehemtől délre, az árpával és búzával bevetett földeken, ahol a moabita Rut valamikor kalászokat szedegett, kizsendültek az első füvek és virágok, és mohón szívták magukba az esőcseppeket. A nap már leáldozott, az égen felhők teregették szét sötétszürke fátylaikat. Északon nagy, tömör feketeségben rajzolódtak ki a kősziklák, amelyek egymásra borulva magas dombot építettek a Holt-tenger és a betsauri síkság közé. Ezek a Moáb sziklabástyái, s a hegyormon szép kis városka pihen, amelyet a zsidók Dávid városának hívnak.

Alul a síkságon az idén még az est beálltával is nagyon mozgalmas az élet. Karavánok követik egymást gyalogszerrel, s az út mentén a forrásoknál néha megpihennek. Izzadt és fáradt nép. Az asszonyok fejéről hosszú fehér fátyolok lengenek; valósággal titokzatos lények. A férfiak zord barbárok. Az ő fejüket is fátyol borítja, de olyan sötét színű, mint a legfeketébb éj. Hatalmas tagjaikon bő, redős ing, s az ing felett báránybőrtakaró. Utánuk jámbor csacsi kullog, hátán rengeteg málhával, amely felett jobbról-balról egy-egy tarisznya lóg, s a tarisznyában álmos vagy pityergő gyermek. Jönnek, megpihennek és továbbmennek.

Béke veletek - mondják néha a bennszülötteknek, akik görcsös tölgy- vagy eperfa bunkóikra támaszkodva, hallgatagon bámulják a zarándokokat.

A bennszülöttek kutyái megugatják őket.

- Micsoda sokadalom ez? - morgott az egyik pásztor, aki dél óta bámészkodik a nagy járás-kelésen. - Húsvét táján se láttam ennyi embert a betlehemi úton.

- A király kergeti őket - felelt rá a másik, és megmarkolta vastag pásztorbotját. - Folytonos hajsza a mi életünk.

- Jehova büntetése, mert nem tartják be a tórát, és megtűrjük a pogány bálványokat Júdeában.

A pásztorok morogtak. Sokáig utánanéztek az előttük elhaladóknak, aztán leheveredtek, és tüzet gyújtottak. Gyantás olaj- és fügefaágak sercegtek és szikráztak a sötétkék éjszakában. Úgy látszik, az utolsó karaván is elvonult, s a síkságra ráköszöntött a csönd, az édes, álmos júdeai csönd, amelyben az esőcseppeket is lehetett hallani, amelyek a szentjánoskenyér-fák lombjairól a sárba hullottak.

A pásztorok között volt egy, akit Júdának hívtak. Júda szökevény volt. A római legátus emberei halálra keresték őt, mert azok közé tartozott, akik azt hirdették, hogy már nem sokáig tart a római uralom, Jeruzsálem az egész világ fővárosa lesz, és feléje tolonganak majd az összes népek, hogy az Izraeltől békességre juttatott földön ismét felleljék a paradicsomkert gyönyöreit. Júdát a pásztorok nabi-nak, azaz prófétának tisztelték, s alázatosan és hódolattal hallgatták szavait. Megosztották vele a kenyerüket, neki adták a fiatal bárányok legízletesebb részeit. Maguk között tartották, mert jámbor együgyűségükben emberfölötti lényt láttak benne. Tudták róla, hogy a Holt-tenger nyugati partjáról való, egyikéből ama kolostoroknak, amelyek az Engedi oázis pálmáinak árnyékában épültek.

Júda csakugyan valóságos aszkéta volt. Nem volt egyebe báránybőr bundájánál és kampós botjánál. Soha egy falat kenyeret nem cipelt magával; Jehovára bízta, hogy táplálja, és megvédelmezze őt a rómaiak fegyvereitől és az éhes farkascsordák agyaraitól. Nem esküdött soha; asszonyt nem ösmert, és feltette magában, hogy ha megöregszik, valami árvát magáévá fogad, és abból is aszkétát nevel. Tartózkodott a bortól, kerülte a városokat, mert a kapuk istentelen pogány szobrokkal voltak díszítve, és nem használta a görög és római pénzeket, mert azokra császárok képe volt vésve.

Júdát üldözték a rómaiak, üldözték a farizeusok és a szadduceusok is, pedig sohasem vétett senki ellen semmit, és minden bűne az volt, hogy a derekára szorított széles övön kis fejszét hordott - dolabrát -, amit az Isten törvénye ír elő, de amivel a szikáriusok végezni szoktak az Isten ellenségeivel.

Júda néhány évet töltött Jeruzsálemben, és ott a Próféták könyveit magyarázta, aztán az Engedi egyik kolostorában böjtölt és vezeklett, de legjobban szerette a pásztoréletet. Szerette azokat a durva és jámbor óriásokat, akiknek teste sár- és földszagú volt, de a lelkükből kökörcsin és liliom tiszta illata áradt. Szerette a békességet, amelyben a pásztorok éltek, szerette a csöndet, szerette az olajfa árnyékát és a kis patakok vizét, amelyben minden reggel megmosakodott. És ott szokott prédikálni a betlehemi út mentén, négy-öt pásztornak, vagy ha a pásztorok aludtak, prédikált a bárányoknak és a fák ágain gubbasztó madaraknak. Prédikált Moáb kék és ibolyaszínű szikláinak is, és beszélt Izaiásról, beszélt a fájdalom emberéről, a fenséges tűrőkről, akik, mint Jeremiás, vérökkel festették Jeruzsálem utcáit. Ő volt az a látnok, akinek apokaliptikus könyvét Dániel könyvének nevezik, mert elfelejtették Júda nevét a hálátlan utódok.

Júda is hosszan utánanézett az utolsó karavánnak, amely Betlehem felé vonult, és könyökére támaszkodva, a tűz mellett beszélni kezdett a pásztorokhoz.

- Megszámlálnak bennünket, mint ahogy a gazda megszámlálja az ő juhait. Nagy bűn ez Jehova ellen, és a bűn nem marad büntetlenül.

Júda az Augustus császár által elrendelt népszámlálásra célzott, amely a Róma alapításától számított hétszáznegyvenhatodik évben vette kezdetét.

- Mi baj van abban, hogy megszámlálnak bennünket? - kérdezte az egyik pásztor.

Júda a botja hegyével felpiszkálta a zsarátnokot. A tűz nagyot lobbant.

- Együgyű ember vagy - felelte a nabi -, a népszámlálás új adót jelent, és azt jelenti, hogy minden zsidónak meg kell jelennie születése helyén, és hűséget kell esküdnie a római császárnak és Heródesnek.

Júda felemelte a botját, és egy délre fekvő magányos bércre mutatott. Ott emelkedett az égbe nyúló szikla, amelyet az öreg Heródes kijelölt magának, hogy oda kíván eltemetkezni. A pásztorok meredt szemmel bámulták a sziklát.

- Heródes meg akarja dicsőíteni magát, de teste el fog rothadni ott a magasban, mert Izrael népét, mint a juhokat és ökröket, pénzért szállítja a pogány hatalomnak.

- Mit beszélsz, nabi?

A pásztorok reszketni kezdtek.

- Ne féljetek. A fájdalom embere megvédelmezi Jehova népét.

- Beszélj nekünk a fájdalom emberéről - esengtek a pásztorok, akik századszor is szívesen hallgatták a prédikátor misztikus szavait.

Júda beszélni kezdett.

- Legyen nektek, ahogy kívánjátok. Nincs messze az idő, amikor megszületik Ő, itt a közelben, mint ahogy az írás mondja: és te, Betlehem, Júda földjén, nem vagy legutolsó Júda városai között, mert belőlem származik népem, Izrael vezére.

A pásztoroknak felcsillant a szemük.

- Népünk vezére - suttogták egymásnak -, rettenetes úr, Dávidnál és Salamonnál nagyobb, aki igájába fogja az egész emberiséget, kiirtja a császárokat és királyokat, elfoglal minden földeket, és szörnyű ítéletet tart a pogányok fölött.

Júda szelíden ingatta a fejét.

- Ne káromoljátok Őt, a fájdalom emberét. Ő nem uralkodni és ítélkezni jön, hanem szenvedni és megváltani. Felemelkedik, mint egy gyönge vessző, mint egy hajtás a kopár földből; nem lesz se ékessége, se szépsége. Szégyennel elhalmozott lesz, elhagyatott az emberektől, mindenki elfordítja tőle az arcát. A mi szenvedéseinket viseli, magára veszi a mi fájdalmainkat. Olybá tűnik fel, mint akit az Isten megostorozott, és megvert a kezével. A mi bűneink borítják sebekkel, a mi álnokságaink zúzzák össze. A büntetés, amelyet mi érdemlettünk ki, reá nehezedik, és az ő megkínzatása lesz a mi gyógyulásunk. Olyanok vagyunk, mint az eltévedt nyáj, mindegyikünk tévelyeg, és Jehova az ő keskeny vállára veti mindnyájunk álnokságát. Megtiporva, megalázva ki sem nyitja a száját; mint a bárány, engedi a mészárszékre vitetni magát; ki sem nyitja a száját, mint ahogy néma marad a juh előttetek, ha megnyírjátok.

A pásztorok rávetették tekintetüket a körülöttük heverő juhokra, elérzékenyedtek és sóhajtoztak, de Júda megvigasztalta őket.

- Ne búsuljatok. A fájdalom embere feláldozza magát érettünk, de Jehova dolgai virulni fognak az ő kezében.

- És meddig várjunk még? - kérdezte az egyik pásztor.

Júda szemei tűzben ragyogtak.

- Ne féljetek, nem kell sokáig várakoznotok. Jehova nem engedi meg, hogy a zsidókat megszámlálják, és eladják őket a római császárnak, mint a birkákat és a szarvasmarhákat.

Az utolsó esőcsepp is lehullott a fákról, erős szél hajtotta a felhőket keletre, az égboltozaton kiragyogott a hold. Látni lehetett, hogyan zöldül a pázsit, s hogy dugják ki fejüket a kökörcsinek a kövér füvek közül. Látni lehetett az északra vonuló hegylánc kontúrjait s a közepén a meredek dombot, amelyen Betlehem épült. Látni lehetett a falakat, amelyek a földet fenntartják, s a földön a viruló szőlőket, a mandulabokrokat és a fügefákat. Júda felemelkedett, és karjait kétfelé tárta. Félmeztelen volt, a hold ráöntötte fehér fényességét, s a pásztorok szemében úgy tűnt fel, mint egy mozdulatlan, ragyogó ezüstszobor. Az ezüstszobor egyszerre megrezzent, és jobb karjával előre mutatott.

- Látjátok azokat a barlangokat ott, a mészköves hegység lejtőin, Ebron felé?

A pásztorok rémülten néztek a barlangok felé. Istállók voltak azok, ahová vihar vagy zápor idején megvonták magukat a pásztorok, és beterelték barmaikat az Isten haragja elől.

- Azoknak a barlangoknak egyikében született Dávid, és az ő véréből születik majd a fájdalom embere, aki megváltja Izrael népét.

Valamennyien szent borzalommal hallgatták a nabi szavait. Telehold volt, az ezüsttányérból csak úgy csorgott lefelé a földre a tejfehér világosság. Titokzatos fehér fényben ragyogott minden.

- Mi ez? - suttogott egyikük. - Ilyen fényes éjszakát még nem láttak az én öreg szemeim.

A juhászkutyák vonítottak félelmükben.

- Minémű csoda ez? - jajgatnak a pásztorok.

Júda is megilletődött. Olyan szeme volt a prófétának, mint a kőszáli sasnak. Mikor a többiek még semmit sem láttak, ő már észrevette, hogy a hold pereméről ezüstös sugárkéve omlik a földre, és bevilágítja a dűlőutat. És ebben a fényözönben két zarándok közeledik Refáim pusztája felől.

- Elkésett vándorok - súgta a pásztorok felé.

- Isten küldöttjei - vacogott az egyik suhanc foga.

Az utasok lassan közeledtek, mintha imbolyogva, lábukkal alig érintve a földet az ezüstkéve alatt lebegnének.

- Jákob angyalai! - kiáltotta magánkívül az öregebbik, akinek szemét a holdvilág majdnem megvakította.

A suhanc a bokrok közé szaladt, és elrejtezkedett. Jákob eléjük sietett a jövevényeknek.

- Békesség veletek. Hova igyekeztek?

És jól megnézte őket. Mintha apa és leánya volna. A férfi a mesteremberek gúnyáját viselte, a leány, alig lehetett több tizenhat évesnél, fehér fátyollal és kék vászonkendőbe burkolózva, mennyei szépségben ragyogott.

- Messze van még innen Dávid városa, a kenyér háza, amelyet Betlehemnek hívnak? Mi Názáretből jövünk, és sietnünk kell, mert ez az asszony várandós állapotban van.

- Az Úr legyen veletek, látjátok azokat a körbefutó kőfalakat, amelyeken körül szőlőindák hajladoznak ki? Ott vagyon a kenyér háza, ha siettek, két órán belül eléritek. De szállást, sajnos, nem kaptok a falakon belül. Minden ház és minden karavánól zsúfolva vagyon.

- Nincs szükségünk jobb szállásra, mint ama barlangok egyike, amelyeket a hegyoldalba vágtak a pásztorok. Dávid is ilyenben született, és a zsidók királyának neveztetik.

A fiatalasszony ezalatt körülnézett a tájon. Végigjáratta tekintetét a hegyoldalon, a kősziklákon, a gerincen épült városon és mezőn, amelyen Boász szérűi terültek el. És ahogy tekintetével végigsimogatta, hegyoldal, kőszikla, város és szérűskert egyszerre ezüst fényözönben ragyogott. Szikrázott a fehér gránit, és Betlehem apró házai úgy csillogtak, mintha alabástromból épültek volna. A bárányok gyapja is olyan volt, mintha tejföllel öntötték volna le, s a fák girbegörbe ágain, a zöld mezőn ezüstfolyam csurgott. Belekáprázott a pásztorok szeme, s rémületükben leborultak.

- Nem emberek ezek - sóhajtották magukban, és imádkozni kezdtek.

Tebet hava volt, máskor csontig ható nedves hideg borzongatta ilyenkor a pásztorok edzett testét - most langyos, édes, illatos volt az éjszaka. A madarak a fákon dalolni kezdtek, és a nyáj felébredve, eszeveszett örömmel ugrándozni kezdett.

Az utasok pedig csendesen tovább ballagtak. A holdsugár előttük, és fejük fölött és körülöttük mintha kivilágította volna az éjszakát. A pásztorok szemük fölé tartva tenyerüket, reszketve bámulták őket.

És egész éjszaka nem hunyták le szemüket, hanem az utasokról beszélgettek. Éjfél után még mindig látták a fénycsíkot, amely imbolyogva mindig jobban közeledett Betlehem felé. Egyszerre csak az égről lecsurgó ezüst fénysugár megállapodott, és helyben maradt egy barlangistálló bejárata fölött.

Hála Izrael Istenének, a vándorok pihenőhelyet találtak, ahol az éjszakát eltölthetik - szólalt meg a nabi, és áldást intett az istálló felé. - Békességre leltek, és lehajthatják fáradt fejüket. Dicsőség Istennek a magasságos mennyekben, és a földön békesség a jóakaratú embereknek.

És amikor kivilágosodott, a pásztorok felkerekedtek, hogy megnézzék, vajon megszülte-e ama csodálatos asszony az ő magzatát?

- Nagy dolog történt itt - mondogatta nekik útközben Júda -, mert maga az Úr világított nekik a hold lámpásával.

Menének tehát nagy sietséggel, és megtalálták Máriát és Józsefet és a kisgyermeket, aki a jászolban feküdt.

És ezt látván, elhirdetik mindenkinek, és mindennek, akik hallák, csodálkozának azokon, amiket a pásztorok nékik mondottak.

Júda pedig kiállt az országútra, és megállította a vándorokat, akik a népszámlálásra Názáret felől Betlehembe igyekeztek:

- Menjetek, és nézzétek meg a jászolt, amelyben beteljesedett Izaiás próféta jóslata: Íme, egy szűz méhében fogan, és fiat szül, és neve Emmanuelnek fog hívatni. Ami azt jelenti: Velünk az Isten! A fájdalom embere megszületett.

A féreg

1

- Jaj nektek, Boetok fiai, átkozottak legyenek lándzsáitok!

- Átok, átok a Hanánok családjára! Átkozott legyen kígyósziszegésük!

- Jaj nekünk, ha nem irtjuk ki viperafajzatukat!

Így harsogott Jeruzsálem utcáin a nép éneke, mely dörgő volt és félelmetes, mint a tenger hullámzása. A jámborok megszaggatták ruháikat, a zelóták élesre fent tőrt szorongattak rongyaik alatt, fehér ruhás esszénusok sápadt arccal ténferegtek a templom előcsarnokában, ahol a Hanán család galambjait árulták. A farizeusok portól, könnytől, vértől, verejtéktől piszkos arca dühben és szégyenkezésben rángatózott. A főpapok, a Boetok, a Kantároszok, a Hanánok, a szinedrium arisztokratái nem mertek mutatkozni. A férfiak tornácában sovány, égő szemű rabbik és mesterek prédikáltak zúgó, jajgató, káromkodó, nyöszörgő tömegnek.

Mindenki a görög filozófiában és pogány erkölcsökben elpuhult szadduceusokat káromolta azért, mert a császár helytartója elrendelte Néró szobrának felállítását a jeruzsálemi templomban. Néhányan védelmezni próbálták a főpapokat:

- Ne feledjétek, hogy Áron és Lévi nemzetsége mentette meg önkormányzatunkat és szertartásaink szabadságát. Ha ők nem istápolják a római hadvezérek, prokonzulok, helytartók és questorok barátságát, ha mérhetetlen kincseket nem gyűjtenek vala a templom köré, amelyekkel időnként betömik az éhes fenevadnak, Rómának torkát - akkor nem volnának iskoláink Babilonban és Alexandriában, nem virágoznának telepítvényeink az Eufrátesz, Nílus és Duna mentén, akkor Jeruzsálemben nem éghetne örökkön-örökké az isteni láng, amely kisugározza a Messiásban való hit melegét az egész világon.

- Káromkodik - ordítozták a hosszú rojtokat és hatalmas phylakteriumokat viselő jámborok, akik görnyedt háttal hajladoztak a szentély felé.

- Törvényeink tartották fenn az Isten országát - rikácsolta egy komor, villogó szemű, egzaltált rabbi, az idumeai Jonathán. - Tartsd meg a törvényeket, amiként megtartom én, s akkor eljövend a megváltó Isten fia, aki Emmanuelnek fog neveztetni, a próféták világossága, aki elkergeti a császárokat és a bukott angyalokat.

A templom tornácán lézengő római katonák szót sem értettek a dühös kiabálásból. Ők a szép galileai leányokat méregették éhes tekintetükkel. Az asszonyok a férfiak tornácának végében sürögtek-forogtak, mint hímes, gyenge húsú és kövérkés madarak. Gyönyörű szemük égve bámult a kikelt arcú férfiak felé. Jobb karjukat magasra tartották, megtámasztván vállukon az agyagamforákat. Szoknyájukba gyermekek kapaszkodtak, és nyomukban balzsamillat úszott a nehéz hagyma- és ürühús-szagú levegőben. A nap rásütött a vállukra, és barna bőrük úgy csillogott, mint a bronz.

Egy római katona odaszólt a társának:

- Ronda egy fajzat ez mindenképpen, de az asszonyok olyan tömöttek, mint Venus anyánk galambjai a Capitoliumon.

- Van is gyerekük elég - nevetett a másik.

- A legbujábbak az egész birodalomban.

- De csak maguk között szeretkeznek e buta állatok - dörmögött haraggal, megvetéssel és sóvárgással.

- Megszentségtelenítik a szentélyt, idegen bálványokat állítanak az egy igaz Isten hajlékába - sírt a felbőszült tömeg, és nekiesett a szerencsétlennek, aki védőbeszédet mondott a főpapok érdekében.

És újra és újra olvasták a latin és görög hirdetőtáblákat, amelyek megparancsolták a zsidóknak, hogy papokat és szertartásokat rendeljenek ki az isteni Néró tiszteletére.

Jeruzsálem tömve volt vidékiekkel. Sabbati esztendő volt, s ilyenkor a mezei munka szünetelt, nem dolgoztak a földművelők, emberekkel, állatokkal, szerszámokkal együtt a föld is pihent, és kénye-kedve szerint, játékos, alkotó szeszéllyel termette meg a mezőn a tavalyi magról szökkent gabonát. A pálma ekkor is meghozta gyümölcsét, s a könnyező, fekete, kemény kérgű fügefa roskadozott az édességtől. A szőlő megburjánzott hosszú indáin, szabadon lógtak a fürtök Isten nevében a szegények számára. A karavánok szakadatlan sora járta a Sion felé vezető utakat. Damaszkuszból, Cezareából, Antiochiából, Alexandriából csapatostól jönnek a zarándokok, hogy Isten keblén megpihenjenek. Amerre a római birodalom útjai elvezettek, a fehér kőpor zsidó karavánok léptei alatt felhődzött ég felé. Az emberek imával, böjttel, szertartásokkal, politikával és kalandos vállalkozásokkal könnyítettek lelkükön. Harag, elfojtott és ki-kilendült ábrándok, kínzó nyugtalanság, kusza hősi tervek és buja ernyedtség váltakoztak keblükben a nagy csalódások napjaiban.

A zsidó Istent, Júda országát, a jeruzsálemi templomot a rengeteg római oroszlán torka elnyeléssel fenyegette: a zsidók tehát egymás ellen fenték dühük és elkeseredésük fegyvereit. Próféták támadtak, orgyilkosok és önfeláldozó szamaritánusok, aszkéták és tobzódók a kéjben. Mágusok jelentek meg, ördögűzők, csodadoktorok és jövendőmondók. Ez évben elsokasodtak a dologtalanság betegei, az illúziók fanatikusai, a böjt és a bujaság őrültjei.

- Nos, mit tevők legyünk? - kérdezték a kétségbeesettek, mikor a zűrzavar elhalt a félelem nyomán.

Ezékiéloszt, a tragédiaíró unokáját, aki Alexandriából jött, és nagyszerű filozófus volt, sápadtan hallgatták, ahogy szólani kezdett.

- Úgy kell tennünk, mint ahogy Philón tett Caligula császár idejében. Iratot kell szerkeszteni, amelyben Arisztotelész, Epikurosz és Zenón rendszerében be kell bizonyítani...

- Le vele! - ordította a villogó szemű, sötét arcú idumeai Jonathán. - A mi Istenünk nem szorul Arisztotelészre. Jó, hogy éppen Philónról beszélsz. Lám, Caligula is elrendelte, hogy képmását fel kell állítani a templomban. Isten éppen abban a pillanatban sújtotta halálra a császárt, amikor helytartója, Petronius hajóra rakatta a halvány kődarabjait. Én azt mondom, hogy a nagy átok erejével kell sújtani ellenfeleinket. Izaiás, Illés, galileai Júdás és Zadok erejével kell perbe szállni az istenkáromlók ellen. Szervezzünk hadsereget, mint a makkabeusok, és az Eufráteszen túl lakók nyomban hozzánk csatlakoznak.

A galileabeliek nem helyeselték ezt a beszédet. Egyikük megragadta a szót:

- Ne legyetek dölyfösek és hiúk. Vak, aki nem látja, mily erős az ellenség, és mily gyengék a mi kiaszott karjaink. Ismerem a rómaiakat, és tudom, hogy légióik száma, mint a tenger fövénye. És tudom, hogy nincs ellene más fegyverünk, mint arany- és ezüstedényeink, igazgyöngyeink, talentumaink, drachmáink és siklusaink.

A galileai, aki gömbölyded volt és szelíd ábrázatú, szép kék szemével barátságosan mosolygott, és puha tenyerével hatalmas kecskebőr övére csapott.

- Ez kell a rómaiaknak.

- Bolond galileai - rikoltoztak a fukar jeruzsálemiek -, a rómaiak, ha akarják, erőszakkal is elveszik az aranyaidat.

- Nem adózunk! - kiáltották szüntelenül a zelóták. - Átkozott, aki csak kezébe veszi is a császár képével díszített érmeket.

- Ó, balgák és dicsekvők, képmutatók és dölyfös hitetlenek, mit beszéltek ennyit a semmiségekről? Jöjjetek velünk a Holt-tenger partjára, dobáljátok szét kincseiteket, kergessétek el asszonyaitokat, öltsetek fehér köntöst, és az Engedi-oázisban éljetek szűzen és Isten törvényeiben.

Ezt az esszénusok mondták, akik még a jeruzsálemi templomnál is többre becsülték a Jordán vizét, amelyben mosakodtak, a pusztát, ahol mannát és sáskát találtak, a szegénységet, amelyben megtalálták lelkük függetlenségét és elméjük angyali szüzességét.

Így forrongott a nép a szent falak között, fehérre meszelt sírok táján, az öt domb lejtőjén, az Olajfák ligetei között, mígnem az est leereszkedett, a templomot becsukták, a nappali hőséget elűzte az alkonyati szellő, s a pálmák és balzsamfák árnyéka szétterjedt az apró kőkunyhók lapos tetőzetén. A római katonák kaszárnyájában megszólalt a kürt, s a falak kapuit bezárták. A kapuk elé kilopóztak a keleti örömlányok, a zarándokok lecsatolták szamaruk hátáról a nyerget, és lefeküdtek a kökörcsinek és sziklarózsák közé. Lassan kigyúltak az őrtüzek, s a leáldozó nap utolsó sugaraiban a szentély aranyfedele úgy ragyogott, mint a frissen kiontott vér.

Elcsendesült a város, de a lelkek tovább háborogtak az éjszakában. Az asszonyok hiába zárták karjaik közé a férjüket. A szívek tele voltak haraggal, aggodalommal, sötét tervekkel és kétségbeeséssel. Nem aludt senki, és nem volt boldog aznap senki Jeruzsálemben.

2

A szinedrium elnöke összehívta a hetvenegy tagból álló testületet. A veszedelem oly nagy és a védekezés oly sürgős volt, hogy maguk a szadduceusok is gyors cselekvést követeltek.

A naszi röviden előadta a szomorú helyzetet. Szidónban föníciai művészek már elkészítették a császár hatalmas emlékszobrát, és alája vésték a szörnyűséges szavakat: “Claudius Néró, a most megjelent legfőbb istenség”. Felix helytartó megkapta a parancsot, hogy a szobrot a szentélyben, ott, ahová a főpap is csak évente egyszer tehette be a lábát, Istennek szóló szertartások között felállítsa.

- Ezt nem lehet megengedni - suttogták az arisztokraták, akik egyébként teljesen közömbösek voltak vallás dolgában, jobban ismerték Platónt vagy a pitagoreusokat, mint a szent könyveket, s többet jártak az amfiteátrumba, mint a zsinagógába.