AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

AZ ARANYBÁNYA

Regény

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-95-1

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

AZ ARANYBÁNYA

REGÉNY

Tartalom

KRÚDY GYULA

AZ ARANYBÁNYA

REGÉNY

I. KÖTET.

ELSŐ FEJEZET.

MÁSODIK FEJEZET.

HARMADIK FEJEZET.

NEGYEDIK FEJEZET, (amelyben többekkel megismerkedünk, és Viktória és Aranka kisasszonyok annyira mellőztetnek, hogy szinte sértő).

ÖTÖDIK FEJEZET, amelyben sokakkal találkozunk, idegen hölgyekkel és urakkal, de senkivel sem ismerkedünk meg komolyabban; és Ziza kisasszony is eszünkbe jut végre.

HATODIK FEJEZET, amelyben Ziza kisasszony barátnőit fogadja, és az olvasó megismerkedik sok női bájossággal és raffinériával.

HETEDIK FEJEZET, amelyben csupa olyan komoly dolgokról beszélünk, hogy Kácsér úr elkeseredése sem elég komoly már.

NYOLCADIK FEJEZET, A csábitó kirakatból nézegetünk sok, nagyszerű dolgokat és az eső szemelget a Sándor-utcában. Reggel.

KILENCEDIK FEJEZET, amelyben lakodalmazunk és csupa boldog emberekkel találkozunk a napfényben; csak a hold feljöttével komorodik el a táj.

TÍZEDIK FEJEZET, amelyben olyan valakivel ismerkedünk meg, a kire némely romantikus kisasszony már tán nagyon is kíváncsi.

TIZENEGYEDIK FEJEZET. - Szomorú asszonyról. -

TIZENKETTEDIK FEJEZET. Egy nagy világi délután tomboló előkelőségei s az ügy szörnyen rosszul végződik Csobánc Péterre nézve.

TIZENHARMADIK FEJEZET. Az aranybánya r.-társ.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET, amelyben Ziza kisasszony ismét vendégeit fogadja, és nagyszerű események jelentkeznek a jövendő egén.

II. KÖTET.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET. Egy jó fiú szemlélődései.

TIZENHATODIK FEJEZET. Mi minden szomorúság történik egy szeles tavaszi estén?

TIZENHETEDIK FEJEZET, a melyben a vén kakadu életét énekléssel és titkok kifecsegésével tölti.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET, amelyben végre mindent rendbe hoznak Fácány úr buzgó közremunkálkodásával; de jön a tanár úr és mindent el akar rontani.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET, ami víg dalokkal kezdődik, és azzal végződik, hogy a gentlemanok nem tudnak megállapodásra jutni, és Barker úr megmutatja a foga fehérét, a mit valakinek nagyon régen ígér.

HÚSZADIK FEJEZET, amelyben az öreg Márton megmutatja, hogy vele nem lehet kicsinylőleg bánni senkinek

HÚSZONEGYEDIK FEJEZET. Révfalusy Edelény Mihályné, özvegy hercegné folytatja látogatásait barátnőjénél. E szépen induló fejezet azonban mégis végtelen csalódást rejteget a végén a kitűnő hercegné számára.

HÚSZONKETTEDIK FEJEZET. Az egész fejezet levélváltással telnék el, ha nem volna egy régi farsangi ének.

HÚSZONHARMADIK FEJEZET.

HÚSZONNEGYEDIK FEJEZET, amelyben az olvasó elveszti bizalmát a kitűnő íródafőnök ravasz tulajdonságaiban, és az éjjel komoran takarja el a bűnöst és ártatlant.

HÚSZONÖTÖDIK FEJEZET, a melyik nem nélkülözi a tragikus fordulatokat és az olvasó azt tapasztalja, hogy a szerző megunta hőseit.

HÚSZONHATODIK FEJEZET, amelyik fejezet, mint legutolsó a jó regények mintájára, boldog szerelemmel, keresztelővel, esküvővel és lakodalommal van teli, és végződik az egész dolog Snell egy csudálatosan eredeti és új hivatalbeli viccével.

I. KÖTET.

ELSŐ FEJEZET.

Ha a peleskei nótárius, jó nagy uram: nagyzajthai Zajthay Péter feltámadna, és máma zökkenne nyeregbe, more pátrió, a nemzet szívébe utazván, nyilván csak igen nagy nehézségek és kalandok árán jutna el utazása céljához. A jó nótáriust nagyon megtréfálnák a vámnál és finánckezek turkálnának tarsolyában, amin az öreg úr nyilván módfelett felháborodna és ősi fringiájához kapna: mikor is természetesen a rendőrség börtönébe kerülne, mielőtt látott volna még valamit Pestből.

Pest!

Hagyjuk nyugodni a nótáriust. Mikor Gvadányi kapitány úr megszólaltatta a nemzetes urat, akkor még Pestnek hívták Budapestet. És szerfelett megmosolyogjuk ez ósdi embereket, ha színpadra jönni látjuk őket vasárnap délutánokon. Azóta mindenképpen nagyot fordult a világ kereke, és a nótáriust aligha lehet elképzelni a mai fővárosban. A nótárius ósdibb volt az akkori ósdi pestieknél is. Itt van a komikum. Máma meg ósdik ők mindnyájan. Ósdi a húsz év előtti ember, ósdi a ma született csecsemőhöz képest a tegnap megszületett. Aki átalussza a mai napot, - ki tudja, nem dörzsöli-e csudálkozva szemét, ha holnap felébred? A tegnappal elmerült egy egész ismerős, nagy világ és helyébe új támadt, mintha álom volna ez. Utcák eltűntek, mintha a föld nyelte volna el őket, ismerős emberek nem köszöntenek, ha az utcára kilépünk, csupa idegen, ismeretlen alakok szaladoznak az égbenyúló kőházak alatt, ahol estve káprázatos fénnyel a villany gyullad ki.

Ismertem egy öreg belvárosi polgárt, akinek kis, fekete egyemeletes háza volt a belvárosban, a Kalap-utcában. Az öreg polgár még a nagyon régi emberek közül való volt, akik a nagy árvízről úgy beszéltek, mintha az a múlt esztendőben esett volna meg; pedig jó hetven esztendők peregtek le azóta az idő rokkáján. Az öreg polgár mellől lassan kihaltak a régi barátok, a régi ismerősök és mert újakat nem szerzett, magányosan éldegélt fekete kis házában, ahol a szúette csigalépcső nyikorgott, ha ráléptek és a kapu alatt egy félig vak, félig süket özvegy foltozósuszter kalapálgatott, - szintén a régiek közül, - és mikor nem kalapálgatott, akkor a házmesteri teendőket végezte: kisöpörte a szűk, kis fekete udvart, reggelit hozott a gazdájának a Csigából. A Csigát lebontották, de az öreg, ravasz kis foltozósuszter azért még mindig a Csigából hordta a reggelit, ebédet és vacsorát magános gazdájának, aki, miután a régiek közül senkije sem volt, nem mozdult ki a házból. Egészen egyedül élt öregségében és pápaszemes száraz fejét a városrendezés tervezetére hajtotta, amit neki is megküldtek. A tervezetből világosan látszott, hogy melyik házakat fogják lebontani, és a lebontandók közé tartozott az övé is. Tudta jól az öreg Baumeiszter Fric, hogy nincs kegyelem, és a magisztrátus, ha valamit a fejébe vesz, azt keresztül hajtja; de az öreg Fric úr mégis makacskodott. Nem akart kimozdulni a fészkéből, és mikor jöttek hozzá magisztrátusbéli urak egyezkedés okából, az öreg a szobájába sem eresztette őket, csak az ajtón keresztül tárgyalt a hivatalos emberekkel. Rezes rostély volt az ajtón, azon keresztül nem látszott az öregből semmi, bár ő látta a kint levőket. Csak kongó, mély hangja hallatszott, mintha pincéből jönne.

- Nein, nein! mondta makacskodva minden kérlelésre, fenyegetőzésre. Itt születtem, itt éltem, itt akarok meghalni. Karsamadiner!

Szólt a vén Fric és a rostélyt bezárta, tovább nem lehetett vele beszélni.

A vén Fricről így a városházán legendák kerekedtek. Némelyek titkokat gyanítottak, de az öregebb polgárok, akik hallomásból ismerték Baumeiszter urat, kijelentették, hogy felesleges volna a rendőrséget hívni. Az öreg becsületes, mint egy kis leány, csak épen bolond; hagyják békén.

Ámde azt mégsem tehették vele.

Az öreg Fric magános lakásában a térkép fölé hajolva, szimatolta a helyzetet, és néha-néha felriadt álmodozásaiból. Csákányok ütését hallotta valamerről, amint az utcában a tótok bontják a régi épületeket. Nyugtalankodva járkált és aludni sem tudott, mert éjjel is örökkön-örökké, még világosabban hallotta a csákányvágásokat. Már tán a szomszéd házát bontják, ahol a Morger-família lakott... Az öreg elsiratta a lebontott házakat, és a lebontott házak egykori úrait, akik mind jó ismerősei voltak. Temetési hangulatban volt örökké, és mindennap temetett.

Ámde nem mozdult.

A városházán már bosszankodtak a tanácsos urak és sürgető leveleket írogattak nyakra-főre az öregnek: költözködne már ki a házából, pokolba, és ne makacskodjon. Az öreg Fric ekkor azt tette, hogy nem fogadott el semmiféle írást. A sürgető levelek felbontatlanul jöttek vissza, és a városházabéli jókedvű írnok urak, amikor munkájukat hiábavalónak látták, mérgesen tépték össze a szép, kacskaringós betűkkel megírott leveleket és számtalan rossz viccet gyártottak az öreg Baumeiszter Frígyes úrra, a tintapöcsétes szobák csendességében. Snek úr például, aki a legszebb fogalmazványokat tudta a legcifrább kezdőbetűkkel ellátni a székes fővárosban, és így némileg tekintélynek örvendezett fényes, à la Henry IV. szakállával, egyszer azt találta mondani egy fiatalabb kollégájának:

- Akkor lesz magából jó hivatalnok, amikor Baumeiszter Frici kiköltözködik a házából.

És Snek úr másnap igen nagy megelégedéssel simogathatta à la Henry IV. szakállát: az írnoki szobákban a fölmerülő dolgok megtörténhetésének lehetőségét mindenki a Baumeiszter Frígyes úr kiköltözködésével hozta kapcsolatba.

Az öreg Fric úr pedig magányos otthonából nem mozdult ki. Úgy vígyázott, mint a borz odvában. A csákányütések mindig közelebb és közelebb hangzottak. Már a szomszéd házakat kezdték bontani a tótok. És a Fric úr ajtajára rendeleteket szögeztek ki a hivatalos emberek, miután az öreg a leveleket el nem fogadta. A siket foltozóvarga, hűséges szolgája az öregnek, keményen kitartott a viharokban. Sőt néha ő is lelkesülten szavalta kapu alatti odvában: "Nein! Nein! Dreimal: nein!"

De egy reggelen ismét hivatalos emberek jöttek, akik lakatost hoztak magokkal. Előbb ráparancsoltak a házmesterre, hogy nyomban hurcolkodjék ki, aztán majd segítsen a gazdáját elhurcolni. A kis öreg varga a hivatalos hangtól nagyon megijedt, és bútorát hamar összepakolta.

Odafenn pedig ezalatt a lakatos felnyitotta a bezárt ajtót. A kopogásra, zajra senki sem jött elő. A szobákból dohos, nehéz szag ömlött ki. Felnyitották az ablakokat és a szomszéd szobába hatoltak. A jókedvű és szénszakállú Snek úr, mert ő is jelen volt, visszaborzadt és haja ég felé meredt. Vacogó fogakkal mormogta:

- Viccem talált. Az öreg Baumeiszter Fric magától aligha költözik ki innen.

A szobában ravatal volt felállítva, ahol félig leégett gyertyák pislogtak. A nyitott koporsóban pedig az öreg Baumeiszter Frígyes úr feküdt, fekete ruhában, mozdulatlanul. Ősz szakálla megfésülten lógott mellére és pápaszeme is orrán volt. Nyilván ide feküdt még élve, és itt várta a halált, amikor a csákányütések mindinkább közeledtek.

Így halt meg az öreg pesti polgár, aki kivénült ebből a megifjodó, diadalmas világból.

Az ósdiságok divatja elmúlott és illendő, hogy az öreg emberek visszafiatalodjanak, mert hozzájuk vénülni senki sem hajlandó. A régi Pest eltűnt és helyette, mintha az ifjúság diadala volna, Budapest ragyogón és nagyszerűen bontakozott ki a ködből és homályból napsugarak között.

A belváros, amint megbolygatták patkányaival, régi dohos kriptához hasonlón, amit napsugár ért, ontja kifelé az eddig ismeretlen, rejtett alakokat, történeteket. A régi kis fekete utcából, a régi kis odvas házakból csodálatos emberek bújnak elő, akik batyújokat hátukra kapva futnak széjjel mindenfelé a csákányütésekre. Emitt egy öreg katona szalad rozsdás koszpendjével és pofon csapott csákójával és érdemjeleivel, amikkel büszkén feszengett a régi belváros szűk aszfaltján, ahol minden gyerek tudta róla, hogy ő ebben az uniformisban hol és hol vérzett anno... hogy évszázadokat ne emlegessünk; nagyon régen. Az öreg katona más városrészbe kerül, ahol senki sem fogja ismerni, és senki sem fogja megcsudálni foltos uniformisát és rozsdás koszpendjét, a melyekkel ő itt és itt vérzett, anno... Ó, gyötrelem. Az emberek tán megmosolyogják majd a cinikus, hideg körúton és magukban azt gondolják:

- "Megbolondult ez a vén hiú kakadu; avagy pompes funebres-generális?" - Gyötrelem.

Másfelé boltosok futnak a sikátorokból kifele, elhagyván a firmát, amelyiken olvashatatlanná koptak az arany betűk az időkben. A kis, setét belvárosi boltok, ahol még nappal is a gáz ég, eltűnnek és eltűnnek belőlük azok a pápaszemes, sapkás boltosok, akik kis boltjuk hátterében a pultra ülve varrták a kabátot, avagy a cipőt kalapálták, és délfelé kabátot öltve sebesen futottak a stamhoz, a sörházba, ahol a  h a l b s z e i d l i -kat hajtogatták.

Eltűnnek konzervatív szokásaikkal, és kis noteszkönyvükkel, amelyiknek egyik lapján elkönyveltek annyi mindenfélét, amennyinek az elkönyveléséhez ezentúl külön komptoáristát kell fogadni, ha a nagykörúton megnyitják üzletüket.

Amint butyorukkal futnak a szűk sikátorokból, a butyorból kihull sok minden és ott vész a sötét belváros kopott, vén kövezetén: szolidság, kereskedői tisztesség, becsületes munka... Az új milliőben nem azok lesznek a kuncsaftok, akikről még azt is lehetne tudni, hogy a nagyapjuk becsületes ember volt-e vagy sem? És az új kuncsaftnak nem lehet majd barátságosan megveregetni a hátát, és kedélyesen a fülébe dörmögni: "Hallom, hogy tegnap a stamnál az a kujon Rainer Vili ismét sok huncutságot beszélt?"... Az új kuncsaft nagyságos úr ezentúl és a boltos pedig csak suszter, szabó, meg specerájos marad, nem pedig jókedvű barát.

Öreg bürokraták, vén korcsmárosok, akik Petőfiről, Tóth Kálmánról beszélnek, mint stamgasztjaikról, a csudálatos kis öregasszonyok, akik fekete kendőjükben, cekkerrel a karjukon, a napos utcaoldalon csendesen lépegetnek: egykor híres szép leányok, akik elkábíták odaelőre a belváros aranyifjúságát, a belvárosban megvénültek, elszegényedtek, megcsontosodott belvárosi alakok, hová lesznek mind ők, ha végkép lebontották a fekete kis sikátorokat, kis fekete házakat, ahol mindegyikben annyi sok regény szövődött-fonódott hosszú száz esztendők alatt?

Az ifjú Budapest nagy, szellős körútjaival, egyenes, széles avenűivel egy világváros komolyságával és applombjával él; korán ébred és sohasem alszik, mert az élet rövid és a napsugarat helyettesíti a villámos láng. És aludni nem is igen lehetne, mert mindig történik valami. Hol? Az utcán, a kávéházban, a börzén, a képviselőházban. A levegőben nyüzsög az élet, és mindenki úgy képzeli, hogy a szerencse és a pénz az utcán hever, csak le kell hajolni érte és fel kell emelni. Amely szerencsét mindenki keresi és hajszolja.

Már korán reggel, még alig pitymallott, a körutakon és avenűkön fekete emberek mozognak előre. Tudni nem lehet róluk munkásemberek-e, avagy szerencsevadászok? lehet, hogy mindkettő együtt. A munkás a pajtásának, a virradattal ballagva a nehéz munkába, az úri életről föst álmokat. Bankot, hitelszövetkezetet kellene alapitani, vagy ilyesfélét, és abban igazgatónak lenni, be nem rossz volna sorsjeggyel megpróbálkozni; az ördög vigye: a lutrit eltörülték. És Frau Marinka, a kapusné, mikor hat órakor nyitja a kaput, míg álmos szemét törülgeti, magában a kemény élet ellen fohászkodik. Nem fizeti ki magát a kapuskodás. Kávémérést kellene nyitni valahol, vagy ha az ember ügyesebb volna, - de az az ember olyan ügyefogyott! - korcsmát valahol a gyárak, vagy a kaszárnya közelében: amiből sok pénzt lehetne szerezni. Frau Marinka felnyitja a kaput és álmosan bámul ki az utcára, ahol már mozog az élet. A boltokat felnyitják. A pálinkamérő itt a szomszédban a kezét dörzsölgeti; ő már három órakor üzletet kezdett; az ő ideje a hajnal és jó kedve van, mert az üzlet pompásan megyen. Szekerek mennek, néha egy hintó. Némelyikben ketten is ülnek; nagykalapu kisasszony és álmos, gyűrött úr: vajon melyik közülök a szerencsevadász? Frau Marinka eltűnődve nézegeti az életet, ami körülötte nyilvánul. Kicsi ugyan ez az élet itten a kapu előtt, de mégis egy szegény asszony sok mindent gondolhat róla magában. Főként azt, hogy nem érdemes megvénülni a kapu alatt, mikor nagyobb szerencsék is vannak az életben. A fiákeresnek is jobb dolga van. A péknek is. Mindenkinek. És, ó, odafenn az első emeleten, a nagyságos asszonynak lehet csak jó dolga! Ez a ház itten az övé. Özvegy és egyetlen fia van. Mégis, ha jól meggondoljuk: a szép élet a fiúra vár, a nagyságos úrfira!..

Reggeledik lassan.

Hivatalnokok sietnek végig az utcán. Álmosak és rosszkedvűek. Persze egyiknek már nyolc órakor kezdődik a dolga. És milyen komiszság, hogy a másiknak még kilenc órakor sem kell valami nagyon sietni. Aztán a rengeteg munkáért milyen nyomorult fizetést adnak! Az ember dolgozik egész életében és a végén mégsem viszi semmire. Szegény ördög marad, aki tengődhet a nyugdíjából. És főként vagyont nem lehet szerezni ezen a pályán. Ha egy kis tőkéje volna az embernek, akkor belefoghatna tán valamibe. Például a börzén próbálkozna meg: részvényeket vásárolna és megvárná, amikor emelkednek a részvények árai és akkor jó nyereséggel túladna a részvényeken.

A tőke növekedne és lehetne újra papirost venni... pedig pénz kell. És a kishivatalnok mérgesen siet hivatalába, hol igen jól esik gorombáskodni az ügyes-bajos szegény emberekkel, mert: miért nem lett püspök!

Aztán a délelőtt már egész szép az utca. Akkor nem is oly mérgesek az emberek, mint a reggel első óráiban. A fogatok a képviselőházba erre gördülnek el. Félre! Urak jönnek! A rendőr szalutál, és a fogatok robognak a képviselőház felé. Ah, itt lehet csak a kellemes élet! Ámbár tán mégsem egészen. De ezt legjobban András úr tudja, aki a ruhatárban szolga, és lesegíti a nagyságos urak kabátját. András már vén legény és talán már húsz esztendőnél is több idő óta szolgálja a nemzetet, a ruhatárban. András azelőtt katona volt, és az őrmesterségig küzdte fel magát, ahol a szép bajuszát nevelte. Ő a folyosón áll és a nagyságos urakat fogadja. Apró, szürke szemei vannak és ráncos arcán hamiskás a mosoly. Ó, persze ő előtte ugyan hiába komédiáznak, ő veséjébe lát a nagyságos uraknak; hisz elég idő óta szolgálja őket. András mindent tud, András mindent lát, és ha széjjel küldik a képviselőházat, András bizonyos jóakaratú sajnálkozással búcsúzik el némely uraktól, akikről bizonyosan tudja András, hogy többé nem választják meg őket, többé vissza nem jönnek erre a helyre. A búcsú-borravalót szomorúan teszi el András, és ha nem kötelezné a libéria bizonyos tartózkodó magatartásra, András meleg barátsággal ütne a vállára némelyeknek: "Nagyságos úr, hiába költekezik, úgy sem választják meg ismét; kár a drága pénzért!" - És amikor újra összeül a Ház, András figyelmes vizsgálat alá veszi az új képviselőket. A fiatalok tetszenek neki, mert mellékgondolatai vannak: az új nagyságos úrnak gratulálni fogok, ha szűzbeszédét elmondotta; a szeméből látom, hogy nem lesz hálátlan. Az öregeket ellenben nem igen kedveli András: "öregember, törvényember!" Azok már nem igen sokat adnak arra, hogy vajon Andrásnak is tetszett-e elmondott beszédjük, és András csak goromba rendreutasításokban, avagy barátságos kézintésben részesül. András meghajol és magában mormogja: "Tudom, öreg, tudom: sajnálod a borravalót!"

A nagyságos urak gyülekeznek. András lesegíti a kabátokat, és sűrűn mondja a "jóreggelteket". Bizalmasabb embereit kedveskedőleg szólítja meg: "Hogy aludt nagyságos uram? pompás színben van." Magában pedig azt mormogja: "tudom, huncut, éjjel a kaszinóban muri volt a kis pisze tiszteletére. Azért vagy olyan, mint a fancsali feszület." Mert András mindent tud és ismeri embereit. Most valaki olyan jött, aki dühös politikus, bár a dolgokhoz igen keveset ért. Azt így fogadja András: "Nagyságos uram, érdekes ülésünk lesz." Magában pedig azt mormogja: "rohanj csak vén szamár, az ördög sem vár!" Amire a dühös politikus hosszú lépésekben elrohan a folyosó felé. A szín változik. Ifjú honatya jön, nagy szegfűvel a kabátján, András kackiásan mosolyog és úgy mormogja magában, hogy a nagyságos úr is meghallhassa, ha akarja: "mintha skatulyából húznák ki mindig", de még halkabban hozzáteszi: "a majom képű a hölgykarzatnak fog beszélni". Öreges honatya közeledik, totyogós, úgynevezett: pártférfiúi lépésekben. András mélyen meghajol és nem szól semmit, de míg a kabátot felakasztja, azt morogja: "Hej öreg, öreg..."

András buzgólkodik keményen és némileg megpihen, amikor odabenn az ülés megkezdődik. Akkor gondolkozni kezd a maga ügyeiről is, és sóhajtva pedri meg szürke bajuszát. A káromkodást elfojtja, de magában azt mormogja, hogy már ideje volna, ha az a vén, göthös Buzár János kiköhögné magát ott a minisztériumban, ahol portáskodik, mert akkor bizonyosan ő kapná meg az állomást, ami ezerszerte többet ér ennél, ahol csak hajlong az ember hasztalan.

Az ülés pedig odabenn megkezdődött, és a szónokok elmondják, ami a szívűkön, vagy bugyellárisukon fekszik.

Mert a szerencse az utcán hever, csak meg kell találni.

MÁSODIK FEJEZET.

Ha elhaladunk az előtt a kétemeletes modern palota előtt, amelyik a Sándor főherceg-utca és a Kerepesi-ut között emelkedik elegáns, csendes utcában, az úgynevezett mágnásfertály közelében, - bizonyára azt gondoljuk, hogy az özvegy ügyvédnének nagyon szomorú élete van ebben a magányos, csendes, nagy házban.

Özvegy Szentvincey Franciska asszony házán a kapu mindig zárva van, és az özvegyhez nem igen járkál senki. Mert ha járna valaki, arról első sorban Makács gazda tudna, aki korcsmáros a sarkon, és törzsvendégei a fiákerosok, akiknek nem messzire van innen az állomásuk. Aztán vajon elkerülné-e valami a figyelmét Ziza kisasszonynak, akinek a korcsmával szemben kis masamód-boltja van, ahol egyedül munkálkodik?

Ziza kisasszony már nem nagyon fiatal teremtés, de Makács gazda sem. Ellenben egymáshoz hasonlítani őket sértés volna. Makács vastag, vörös képű ember, akinek a haja már őszbe csavarodott, nemkülönben lelógó mogorva bajusza is; kezét kék köténye mögé dugva a söntésben álldogál és apró, szúrok színű szemei mintha nagyon elmerengnének, fejét is félrehajtja: úgy tekint ki az utcára. Az ember azt gondolná felőle, hogy ez a vastag hátú, vörös korcsmáros lustaságában nyomban elalszik, és semmire sem figyel. Pedig Makács gazda mindent lát és hall. Ez az ember titkos rendőrnek született, közönyös, álmos arcával, hiúz füleivel és mérhetetlen kíváncsiságával. Vannak olyan emberek, akik egész életükben folyton azon törik a fejüket, hogyan fürkészhetnének ki valami titkot, amit aztán őriznének, mint a karbunkulust, hogy rajtuk kivül senki meg ne tudja: mert a titok, ha nyilvános lesz, elveszti értékét. Makács gazda olyan ember volt, aki mindig leskelődött, hallgatózott, figyelt, tapasztalt, bár arra semmi különösebb oka nem volt. "Jó tudni mindent" mondotta néha a söntésben elmerengve, hiúz füleivel az asztaloknál üldögélő fiákeresek beszédét hallgatva. Ebbe a fekete, odvas kis korcsmába a fiákereseken kívül alig tévedt be valaki. Azok idejártak a szomszédos állomásról, mert Makács gazda jó bort mért. Az ajtó fölött fekete pléhtábla hirdette, hogy a bormérés a "Jókedvű kétfogatúhoz" van címezve, de a betűket és felette az ostorát vígan pattogtató cilinderes bérkocsist annyira megfeketítette az idő, hogy látni is alig lehetett valamit a felírásból. A korcsmában különben minden fekete volt az időtől, és a sötétes söntésből csak Makács gazda vörös, kövér arca világított. Mintha ez a vörös, kövér arc figyelt volna mindenre, mert fekete, apró szeméből alig látszott valami a korcsmárosnak, miután azt mindig félig lehunyva tartá. Bojtos, kék kötésű sapkájában az ablaknál álldogálva, legfeljebb csak akkor nézett fel, ha az asztalnál kopogtattak és újabb két decit akart valaki felhörpinteni. Ilyenkor megtörölte homlokát, mintha mély elmerüléséből most tért volna magához, és nem vette rossz néven, ha ismételték a rendelést; sőt, ha azt mondták neki: "Korcsmáros úr, jobban tenné, ha kissé ügyelne és nem mindig aludna", akkor boldog volt.

A fiákeresek, akik az urakat mindenfelé hordozzák a városban, sok mindent tudnak és ezt egymás között elbeszélik a boros asztal mellett. Ulrich, - a felsütött bajuszú, híres szürke lovaival, - az öreg Szentendrey gróf kegyelmes urat hordozza. Mátyás rendes fiákerese volt a miniszterelnöknek, Richárd ellenben csak a fiatal mágnásokat szereti, akik szintén kedvelik őt, jó hajtásáért. Richárd öltözködés tekintetében versenyezik vendégeivel, és a divatban ő a hangadó a Jókedvű kétfogatúban. Móric sárgáival a hadsereg szállítója. A húszárönkéntesek közül mindig az a leggazdagabb és legpazarlóbb, akinek Móric a fíákerese. Idejárnak aztán a politikusok fíákeresei. Ott csendes élet vagyon, különösen az öregebb képviselő urak szolgálatában. Az öregebb urak nem kedvelik a sebes hajtást, lehet a lovakat kímélni. Délelőtt a Házba kell őket hozni, délfelé ebédelni vinni, és estig csendesség vagyon. Alkonyattal is inkább gyalogosan szeretnek az öreges nagyságos urak elsétálni a körbe, kaszinóba.

Az asztalnál ma a felsütött bajuszú Ulrich vitte a szót, az öreg Szentendrey kegyelmes úr kocsisa:

- Tegnap, kezdte Ulrich, a kegyelmes úrnak rossz napja volt. A nagyszájú Bodaki képviselő csúnya hangon neki ment a kegyelmes úrnak, jó, hogy a szentelt vizet rajta hagyta. Máskor a kegyelmes úr két óráig is eltrécsel a Házban, tegnap már ugyan korán délben hallom, hogy előkiált a kapus. Előjövök, hát a kegyelmes úr beugrik a kocsimba, kivörösödött orcával, nagyon mérgesen. Einspenner legyek, ha nem attól féltem, hogy nyomban megüti a guta a kegyelmest. No jó. Elmentünk ebédelni. Korán este felé elvittem a kaszinóba. Máma aztán hallom a komornyiktól reggel, hogy a kegyelmes úr nagyon sok pénzt vesztett a kaszinóban.

Mondtam is mindjárt Johannak, hogy úgy kell neki, minek kártyázik. Én is mondtam már neki sokszor, hogy ne vegyen kártyát a kezébe, ha nem ért hozzá. Johann is mondta neki már sokszor; de az ilyen vén emberrel nem lehet bírni.

Ulrich, a felsütött bajuszú mérgelődve hajtotta fel a spriccerét és átkozódva verte a mellét:

- Einspenner legyek, ha legközelebb meg nem mondom a kegyelmes úrnak, hogy hagyja már békében a kártyát, nem neki való az, vigye el az ördög. Annyi a kozák a kaszinóban, mint a pokolban a lélek. Bizonyos, hogy az a nagyképű, hencegő Gidófalvy is ott volt, akiről pedig mindenki tudja, hogy a kártyával szerezte a vagyonát.

Az asztalvégén ült egy nagyszemű, dereses, alacsony ember, Boldizsár, a Gidófalvy fíákerese. Erre nyomban közbe vágott:

- Az pedig nem igaz. A nagyságos úr nem a kártyán szerezte a vagyonát.

A nagy Ulrich hahotázott:

- Tán bizony a lutrin nyerte? Beszélhetsz, öreg!

Boldizsár azonban nem hagyta annyiban. Dühös kis ember volt, és bántotta, hogy a nagy Ulrich, - az egyedüli, aki kegyelmes urat hordoz, - elbizakodottságában bántja az ő nagyságos vendégét; azért pattogott:

- Inkább hordozok a hátamon olyan gavallért, amilyen Gidófalvy nagysága, mint egy vén podagrás excellenciást, aki jajgat, ha egy kicsit veszít a kártyán, meg a fogához veri a garast.

- Kicsit veszít? - kiáltott a nagy Ulrich és gúnyosan hunyorgatott a szemével. - Annyit veszített, a mennyiből a te gazdád, az a smucig fráter, négy szeretőt is kitarthat!

- Igen, igen! smucig fráter Gidófalvy, mondták többen az asztalnál. Boldizsár tehát most nem szólt egy szót sem többet, hanem elhatározta, hogy legközelebb alaposabban megérteti az elbizakodott Ulrichchal, hogy Gidófalvy nem smucig ember.

Ulrich fehér mellényében, vastag aranyóraláncával, gyűrűivel, finom posztójú ruházatával itt, amint kegyesen ide-oda fordulgatott, leginkább hasonlított egy audienciát tartó nagyurasághoz. Szemben véle egy szőke, vékony bajuszú, ravasz tekintetű kocsis üldögélt, akit egymás között Fúrvézer Miskának hívtak. Ennek a Fúrvézer Miskának pedig azért adták a melléknevét, mert a vendégei mind a talmi uraságok közül kerültek ki. Sehogy sem tudott szert tenni valami igazi, előkelő nagyúrra, és a fiákeresek azzal piszkálták, hogy Miska tulajdonképpen csak vasárnap délután juthat ki a Stefánia-útra, amikor öt boltoslegény ül a kocsijában.

A nagy Ulrich most Miskára vitte át a szót:

- No Fúrvézer, neked is beütött a szerencse azzal a rongyos gólyanyakúval, - mondta gúnyolódva.

Miska, - igen csendes, türelmes ember volt, - intett és koppadt hangján mondta:

- Nono. Csobánc képviselő úrból hamarosan nagy úr lesz; csak nem kell úgy kicsinyleni őtet.

- Ojé, Csobáncból? - kiáltott Ulrich. - Tán bizony miniszter lesz a csámpásból?

Miska ravaszkásan hunyorgatott a szemével.

- Még annál is több.

- Hencegsz, Fúrvézer, - kiabált a nagy Ulrich.

És még Boldizsár is megjegyezte kárörvendezve:

- Az már igazán csak olyan "vasárnapi pasas".

- Úr lesz belőle. Gazdag úr! - mondta Miska. - Meglátjátok. - Majd előrehajolt és kezét ajka elé emelte. - Megházasodik.

Ulrich lábát egymásra csapta, és az óraláncával játszva, kicsinylőleg mosolygott.

- Ismerjük az ilyen partikat! Ismerjük. Az ilyen képviselőcske nem kap többet tíz-húszezer forintnál, amiből épen az adósságait fizetheti ki.

Richárd, a divathős, a fiatal mágnások kedvence, szintén megszólalt, dicsekvőleg:

- Olyan partit bizonyosan nem csinál, mint az én kis szőke Niki grófom. Egy millió forintot kap, mikor elveszi a Baráthossy bárókisasszonyt.

- De kap százezer forintot! - kiáltott Fúrvézer Miska, az asztalra csapva.

Richárd félrehuzta száját, a nagy Ulrich pedig kezeit zsebébe mélyesztette, hátradőlve székén a plafondot nézte és ásított; majd fütyörészni kezdett.

Fúrvézer Miskát nagyon bántotta ez a kicsinylés az ő vendége irányában. Még Boldizsár is utánozta a nagy Ulrichot és ő is ásítozva dőlt hátra székén. Csak épen a bamba Simon, aki egy öreg politikust szokott pókos lovaival bárkáján a Házba cipelni, szólt elismerőleg:

- Százezer forint sok pénz.

Ulrich virzsiniáját szája szögletébe dugva, lassan megmozdult, székével ismét előre bocsátkozott és álmosan kérdezte:

- Hát aztán kit vesz el a fiatal úr? Mit?

Miska ravasz, szürke szemével kárörvendőleg hunyorgatott:

- Ahá! Ugye mégis szeretnétek tudni? De nem tudjátok meg!

A nagy Ulrich, a fiákeresek ez előkelősége vállat vont és bosszankodása csak abban nyilvánult, hogy mérgében kirúgta maga alól a széket.

- Fizetni! kiáltotta.

De Makács gazda nem mozdult; még nem tartotta idején valónak előjönni a söntésből, ahol elmerengve álldogált.

Fúrvézer Miska meg szólott:

- Csak annyit árulok el, hogy innen valakit az utcából. Özvegyet.

Ulrich most már nagyon haragudott, mert előkelőségét megsértve érezte a Miska sok fecsegése által.

- Tartsd meg magadnak, amit tudsz, kiáltott. Én nem vagyok rá kíváncsi. Hé! korcsmáros, fizetek.

Makács ugyan habozott, de végtére mégis elszánta magát és kijött a söntésből oly álmos arccal, mintha az egész idő alatt aludott volna.

Alkonyattal a Jókedvű kétfogatú kiürült. A fiákeresek e szép kora tavaszi alkonyaton a bakon ülnek és vendégeiket röpítik széjjel a városban mindenfelé. Az Andrássy-úton már megkezdődött a korzó-kocsizás. És a Nagy Ulrich kegyelmes urával arra vágtat. Richárd az elegáns színésznőkhöz és egyéb kisasszonyokhoz viszi vizitbe úrfiait. Móric, a hadsereg szállítója, a kaszárnyába megy az esztendő legszebb és leggazdagabb huszár önkénteséért. Még a bamba Simon is a pártkörbe viszi ma öreg politikusát pókos lovaival, csak Fúrvézer Miska marad a standon. Pedig Makács egyedül őtet látja máma, egyedül őtet figyeli. De Fúrvézer Miska nem mozdul. Már majdnem beesteledik, amire megindul. Elmegy és Makács gazda alig bír az izgatottságával. Fúrvézer Miska sokáig van oda, végre jön a kocsijával, itt befordul az utcába és az utca közepén, az özvegy Franciska kétemeletes háza előtt megáll. A kocsiból magas, barna férfi ugrik ki. Miska megcsapkodja a lovait, elhajt haza. Máma már nincs többé rá szűkség.

Makács gazda elmerengve áll a söntésben. A korcsma üres, az utca is elcsendesedett odakívül. Csak szemben a korcsmával pislog egy boltban a gáz, a Ziza kisasszony boltjában és Ziza kisasszony szintén az üvegajtónál áll és figyel.

Ez a Ziza kisasszony volt a Makács gazda konkurense. Örökké figyelt ő is kis masamód-boltjából, ahol egyedül varrogatott. Vevő ritkán tévedt be ide. A józsefvárosi leányok szeretnek a belvárosból öltözködni és Ziza kisasszonynak így szűkösen ment üzlete. Makács néha hónapokon keresztül számolta a boltba benyitó vevőket. Számitásokat csinált magában és igen dühös lett, mert sehogy sem bírta felfogni, hogy Ziza kisasszony gyenge üzleti viszonyai mellett is nyitva tartja a boltot. Voltak olyan hetek, amikor Makács gazda reggelenkint azzal ébredt, hogy Ziza kisasszony azon a napon már nem nyitja ki a boltot, mert nem nyithatja ki; különösen házbérfertály idején voltak ilyen érzései Makács gazdának. Ziza kisasszony azonban mindig kinyitotta már hét órakor reggel a boltot és pápaszemes arca látszott az üvegajtó mögött, amint kíváncsian kinézegetett. Makács gazdát rettenetes féltékenység gyötörte, ha e kis fürge, öreges hölgyet látta. Nyilvánvaló volt, hogy az esetleg fölmerülő titkokat meg kell osztania Ziza kisasszonnyal, mert Ziza kisasszony úgyis megtudja őket.

Ziza kisasszony pedig csendesen és nyugodtan éldegélt kis boltjában és tulajdonképpen semmit sem csinált. A bolt mögött volt egy kis szobája és ezen a helyen élte le életét.

Egyedül való vén kisasszony volt, akinek már nincsen semmi vágya a világon és tán sohsem volt életében, mert mindig másokkal törődött. Csodálatos formájú kis madárfeje volt, amire szürke, kopottas hajat rakott toronyformában reggelenkint. A vastag pápaszem mögül kicsillogtak kék, derűs szemei és sovány orra körül apró, sűrű ráncokat vont az idő.

Itten élt ő csendesen; kalapskatulyái és kanárija között osztja meg minden óráját, no meg gondolkozott a környékbeli embereken, a környékbeli eseményeken. Ő is sok mindent látott és mindjárt tanújelét is adta azon az estvén, amikor Makács gazda, végre nem bírva magával és a lelkét nyomó titokkal, bezárta a korcsmát és kalapot téve fejére, átdefilírozott az utcán Ziza kisasszony boltja felé. Ott habozott egy percig, aztán csak benyitott.

- Jó estét kívánok, mondta.

- Jó estvét, felelt Ziza kisasszony természetesen, hogy Makács gazdát ma este itt látja, pedig csak ritkán szoktak összejönni.

Makács az ajtó mellett maradt és világért sem jött volna beljebb, habár Ziza kisasszony székkel is kínálta. Makács állva maradt és zavartan köhécselt, amikor fekete kalapját arca elé kapta; közben fürkésző szemét körülgurította a kis boltban, Ziza kisasszonyon, mintha ilyenformán akarta volna megtudni, hogy Ziza kisasszonynak van-e valami sejtelme arról, ami készül.

- Hát kérem, - kezdte Makács, de elakadt és mégegyszer körülgurította a szemeit a tárgyakon és személyeken (a kis kanárin is,) hogy vajon tudják-e már itt is? mert ha nem tudják, akkor merő ostobaság volna elárulni a titkot.

Aztán csak megint belefogott:

- Hát kérem, Ziza kisasszony, tudja, hogy mi történt?

Ziza kisasszony, - e kis vénség igen mulatott a fukar, vastag korcsmároson, - billentett apró madárfejével, és sebes, csudálatosan pergő szóval felelt:

- Ó igen, tisztelt uram, én majdnem mindent tudok, mert jó kútforrásokból meritek, amiknek hitelessége csalhatatlan, mint a római pápáé. A vagyon a fiúé lesz úgy is, csak a haszonélvezet az anyjáé, addig, míg él.

Makács elejtette fekete, kemény kalapját és míg az után lehajolt, háromszor olyant köhintett, mint aki megpukkadni készül. Csuklott és elámulva kérdezte:

- Franciska asszonyról van szó, nemde?

- Természetesen, - pergett a kis vénség, - hát kiről lehetne másról szó? Hogy az a vénasszony világszégyenére nem röstell férjhezmenni másodszor egy olyan emberhez, aki talán csak nyolc évvel öregebb, mint a fia! Persze a fiút szépen elküldték innen, hogy zavartalanul pásztorórázhassanak. Csak a mi utcánkban történhetik ilyesmi.

Makács gazda egészen le volt tiporva. Hisz ez a kis hölgy háromszor annyit tud, mint ő, pedig ki sem mozdul a boltjából. Ellágyulva rebegte:

- Ha a fiú megtudja az anyja cselekedetét, megharagszik.

- Tévedés, nagy tévedés, - pergett Ziza kisasszony; ilyent csak olyan ember mondhat, aki nem ismeri a viszonyokat. (Makács gazda megtörve bújt vörös arcával kalapja mögé: ő nem ismeri a viszonyokat!) Az a fiú jó gyermek és bármit tesz is az anyja, ő egy szót sem fog szólni, mert szereti az édesanyját! Mindenben megnyugszik.

Makács gazda egészen elámulva nyelte a szavakat.

- Különben a fiú most Páris városában van és addig nem is jön elő, míg tanulmányait be nem fejezi, - mondta még a kis vénség.

A Jókedvű kétfogatú érdemes tulajdonosa alig hallhatólag mondott jóéjcakát és lehajtott fővel bandukolt át az utcán.

Nemsokára Ziza kisasszony is bezárta boltját. A városrészre lassan ráborult a setét este. Szél is támadt, ami az utcai gázlángokat libegtette.

HARMADIK FEJEZET.

Szentvincey János úr, - annak a híres Szentvincey Mihálynak a fia, aki a szabadságharcban mint vitéz tábornok felejthetetlenné tette a nevét, - amikor egyetemi tanulmányai végett a fővárosba került, úgy látta, hogy őtet itt mindenki nagyon szereti: az apja miatt. A hatvanas években még nagyon élénk emlékezetében volt mindenkinek az a szép hősköltemény, amit közönségesen magyar szabadságharcnak hívunk. Az emberek nem felejtették el még és a hősök alakja mindenkinek glóriás fénnyel élt az emlékezetében. Az idők is olyanok voltak, amik nem valának alkalmasak arra, hogy felejtessenek az emberekkel. Az ifjú Szentvincey úr, abból a vidéki kis városból, ahonnan özvegy édesanyjával a fővárosba került: apjának, a hős tábornoknak emlékén kívül nem hozott egyebet magával. A kis vidéki város lakossága, ahol eddig éltek, bár tudta róluk, hogy annak a vitéz katonának a hozzátartozói, az ismerős vidéki közönyösséggel nyugodtan és minden lelkesedés nélkül látta őket a városban élni. Senki sem törődött velük és ünneplésben bizony nem volt részűk. Az ifjú János mondogatta is mindig özvegy anyjának, hogy nekik a fővárosba kellene költözködniök, ahol mindenképpen előkelő pozícióhoz jutnának: a tábornok özvegye és egyetlen fia. Miután azonban vagyonuk nem igen volt, nem mozdulhattak ki a kisvárosból, amíg János a gimnáziumot el nem végezte. Akkor eladták a kis házukat és a fővárosba költöztek.

Szerencsés körülmények között érkeztek meg. A lapok valamiképpen hírét vették a hős tábornok özvegye érkezésének és fellármázták a közönséget. Mikor a vasútról leszállottak, száz meg száz ember várta őket a pályaudvaron s éljent kiáltottak. Eleinte csak az volt a baj, hogy nem tudták felismerni a várakozók azokat, akiket vártak. De János úr, akinek a tömeg láttára megdobbant a szíve, megkérdezte az ácsorgóktól, hogy kit várnak. Amikor pedig azt a választ nyerte, hogy a vértanú tábornok özvegyének és egyetlen fiának kell ma megérkezni; János úr nyugodtan kijelentette, hogy ők azok. A gyászruhás öregesedő özvegy sírva fakadt, a mikor a tömeg levette kalapját és dörgő éljenzéssel nyitott utat elöttük. János úr, - magas, barna, húsz éves fiú volt, meghatottan vezette karján édesanyját.

A tömeg pedig éljenzett körülöttük és mindenki látni akarta őket. A pályaudvar előtt megnövekedett a közönség és János úr a kocsiban felállva, kalaplengetéssel köszönte meg a tömeg ovációját. A tömegből ekkor egy nyurga fekete ember furakodott elő, fején kopott cilinderrel. A hosszú ember felugrott a kocsiba és nyugodtan helyet foglalt az özveggyel szemben:

- Én Kácsér zsúrnaliszta vagyok, a  J ó k a i  H o n j á n a k  munkatársa.

Kopottas ruhájában, nyitott inggalérjával és fürge fekete szemeivel nyugodtan beszélt az özvegyhez. Bozontos fekete haja kilógott cilindere alól.

- A honleányok küldöttsége óhajtja tiszteletét tenni; legjobb volna, ha a Vadászkürtben szállnánk meg, - mondta Kácsér úr. - A tömeg lelkes, félni lehet tőle, hogy kifogja a lovakat, azért nem ártana, ha gyorsabban haladnánk.

Kácsér fürge fekete szemeivel vizsgálgatta János urat, aki ekkor végre leült. A tömeg elmaradozott és ők gyors ügetésben haladtak végig az utcákon. Kikérdezte János urat céljai felől és úgy viselkedett, mint egy bőkezű pártfogó, sőt amikor az özvegy tábornokné kifejezte aggodalmát, hogy nekik talán itt majd olyan életet kell élni, amit vagyoni viszonyaik nem engednének meg, Kácsér nyugodtan kijelentette, hogy a nemzet majd gondoskodni fog arról, hogy a vértanú özvegye kellő vagyoni viszonyok közé jusson. Sőt mikor János úr megkérte Kácsér urat, hogy nem tudna-e valami hivatalt számára, ami mellett elvégezhetné jogi tanulmányait, Kácsér úr megbotránkozva feddte meg János urat, hogy hivatalra mert gondolni. "Hivatalra csak azoknak a szegény ördögöknek van szűkségük, akik különben nem tudnák egyetemi tanulmányaikat folytatni, mert nem volna miből megélniök. A vértanú tábornok egyetlen fia nem tartozhatik ama szegény ördögök közé!"

Így aztán megnyugodtak, és elhatározták, hogy addig a Vadászkürtben fognak lakni, amíg valami alkalmas lakás nem akad.

Itt laktak Szentvinceyék azokban az első hetekben, amikor a fővárosba kerültek. Az újságok nagy tudósitásban számoltak be megérkezésükről és a képes lapok arcképeiket és életrajzi adataikat kérték. A tisztelgő küldöttségek bebocsátásért esedeztek és este lampionos menet vonult fel az utcán.

A tömeg megállott a fogadó előtt, János úr özvegy édesanyjával az erkélyre lépett, odalenn beszélni kezdett egy öblös hangú hazafi. A szónoklatból ugyan igen keveset lehetett megérteni, de annál érthetőbben hangzottak az utána következő éljenek. János úr merészet gondolt és intett, hogy szólani akar. Húsz esztendős fejével, nagy önbizalmával beszédet mondott. Bizonyára vajmi keveset mondhatott érthetőt, de a tömeg frenetikusan éljenzett az utcán; és János úr ettől a naptól fogva meg volt arról győződve, hogy ő egyike kora legnagyobb szónokainak.

Az idők voltak olyanok.

Még alig ébredtünk fel a hosszú szenvedéses letargiából; mostani idők emberei "Kis negyvennyolc"-nak nevezik azokat az időket, amikor magyar ruhában jártunk és a nemzeti érzéseket ápoltuk.

János az egyetemen is hamarosan nagy népszerűségre tett szert. Varázslatos hatása volt a nevének és rögtön szerephez jutott az ifjúság életében.

Persze, hogy a Kácsér úr által kilátásba helyezett nemzeti vagyonból semmi sem lett. Bár az özvegy tábornoknét mindenféle kitüntetésekkel halmozták el a lelkes hazafiak és lelkesebb honleányok. E kitüntetések legtöbbje pénzbe került. Azonkívül mindenféle jótékonysági mulatságokon kellett megjelenni az özvegynek, aki, Kácsér úr tanácsára, mély gyászruhában jelent meg mindenütt, csak bal melle felett viselt kis, nemzeti színű kokárdát.

Az özvegy néhány hónap elmúlásával hamarosan rájött, hogy az a pár ezer forintocska, amit a kisvárosból magukkal hoztak, csakhamar elfogy. És a nemzeti vagyon még mindig nem jelentkezik.

János úr is elég költséges életet folytatott. Neki vezérszerepet kellett játszani az ifjúság mozgalmaiban, ami pénzbe került.

Az özvegy tábornokné végre elhatározta magát, és levelet irt Kácsér úrnak. Kácsér úr csakhamar megjelent. Különben vele többfelé találkozott azóta a tábornokné: Kácsér úr mindenütt ott volt és mindig azt a kopott, fekete ruházatot, nyakkendőtlen kihajtott gallért és bozontos hajzatot viselte, s egy jó ismerős bizalmasságával üdvözölte a tábornoknét.

- Nagyon boldoggá tett, - szavalta Kácsér úr már az ajtóban. - Nagyságod kézírását szerkesztőnk albumában helyezte el, ott, ahol Kossuth, Türr, Teleki gróf kézírásai láthatók!

Az özvegy azonban már nem volt oly naiv, mint abban az időben, mikor Kácsér úr magát véle megismertette, a szép szavak nem igen hatottak rá; a dologra tért.

- Úgy gondolom, hogy maga jó emberünk nekünk, Kácsér úr, legalább annak mutatkozott, amikor megismerkedtünk, s ugyanakkor beszélt is valamit: nemzeti segítségről, mert a mi anyagi viszonyaink immár nem a legfényesebbek.

Az újságíró felhúzta a szemöldökét és csudálkozva nézett körül:

- Teringettét! Ha én négy szobás lakást tarthatnék a Vadászkürtben, akkor nem panaszkodnék.

- Maga hozott bennünket ide, mondta az özvegy szemrehányólag.

Kácsér úr a fejét vakarta:

- Igaz, igaz. Tökéletesen igaza van Nagyságodnak. Majd mindjárt gondolkozom, mit lehetne csinálni, szólt és leült.

Gondolkozott, de fantasztikus terveknél egyebet nem tudott kitalálni. Közben igen büszkén emlegette lapját, amelynek munkatársa, de mikor az özvegy arra kérte, hogy talán a lap útján lehetne valamit csinálni, Kácsér úr szerényen meghajolt és biztosította az özvegyet, hogy a maga részéről ő mindent megtenne, de ő csak egyszerű ember a lapnál. "Csak egész egyszerű, kérem."

A pünkösdi királyságnak vége volt. Az özvegy, akit elkábított a fogadtatás és ünneplés, rájött arra, hogy mihamar nyomorúságba jutnak, ha eddigi költséges életmódjukkal gyorsan nem szakítanak. Leginkább János úrnak esett rosszul ott hagyni a fényes lakást. János úr telivér grand seigneur módjára szeretett volna élni és igen nagy férfiúnak látta magát. Álmai támadtak a dicsőségről, amely álmokat Kácsér úr, akivel ő sűrűn összejött, nem kevésbé nevelt nagyhangú mondásaival: "A nemzet tartozik az ő nagy fiainak és tartozik azok ivadékainak." "A nemzettől hálátlanság volna, ha a vértanú egyetlen fiát elhagyná és a magyar nemzetről hálátlanság nem is tételezhető fel." "Az ön homloka körül atyja emlékének glóriája csillog, fiatal barátom, irigylem a jövendőjét." Az újságíró tisztára megszokásból beszélt a frázisok hangján, de János úr szívében naggyá nőttek a Kácsér mondásai és bizonyos követelő, nyugodt lépésekkel indult el az életben, azzal a felfogással, hogy az emberek neki tisztelettel, hálával tartoznak és mindenkinek kötelessége megbecsülni őt.

Az esztendők múltak és János úr csalódásokban és tapasztalatokban gazdagodott. Hanem Kácsér szép mondásai mindig értek benne. S az tette, hogy bizonyos szomorú, fájdalmas vonás jelentkezett lényében, keserűségekkel telt napjai voltak és a világot lenézte, mint hálátlan, megvetésre méltó fajzatot. Gyűlölni kezdte az embereket, különösen a gazdag embereket. A városnál kapott hivatalt és havi harminc forintból tartotta fenn az anyját, meg önmagát. A gazdag emberekre úgy tekintett, mint akik vagyonuk bizonyos részével neki tartoznak, és éjjel-nappal az a gondolat gyötörte, hogy tisztára szegénységük miatt nem foglalhatják el azt az előkelő szerepet, ami az életben rájuk vár. Huszonhárom éves volt a vértanú tábornok fia és őrült kínok között azon törte a fejét, hogyan lehetne hamarosan meggazdagodni; sok pénzhez jutni gyorsan és ismét megjelenni a világ előtt, ama glóriának a fényében, amelyről Kácsér beszélt. Képviselő lehetne, nagy államférfiú, hős... Ó, csak a nyomorúság múlna már el. Egy szobácskában laktak a Ferencvárosban és az özvegy varrogatott, hímezett, - de csak szegény, ismeretlen polgárcsaládok számára. Néha ugyan megfordult az eszében az a gondolat, hogy ha előkelő, gazdag emberek lakásán kopogtatna, a mágnásoknál például, ő, a vértanú özvegye, akkor bizonyára elhalmoznák őt munkával, és nagyon meg is fizetnék. De János úr, aki erőszakos, vad természetével egészen uralkodott az anyja felett, hallani sem akart az ilyesmiről. Nem, nem, inkább a nyomor! Ne akadhasson senki azok között a gaz előkelőségek között, aki akkor, midőn ő pályája zenitjére ér, (ama glória fényességében,) szemébe vágja, hogy az anyjának alamizsnát adott. János úr bizonyosan érezte, hogy gazdag ember lesz és akkor vagyonával, előkelőségével majd mindenkit letipor.

Az évek múltak és a meggazdagodásnak még csak reménye sem mutatkozott. János úr mindenféle terveket eszelt ki ahhoz, hogy pénzhez juthatna.

Például, ha száz forintja volna, akkor valami olcsó részvényt vásárolna, és megvárná a részvény árának emelkedését, és akkor túladna rajta. De oly naiv és gyermekes volt ez a terv, hogy keserűen kacagott maga is fölötte. Annál már sokkal jobb volna, ha a száz forintját kölcsön adná oly feltétellel, hogy három hónap múlva kétszázat kell érte visszafizetni. Különben ez a terv úgy fogamzott meg a lelkében, hogy megismerkedett néhány külvárosi uzsorással. A hónap vége felé gyakran, - ha valahol okvetlen meg kellett jelenni: ifjúsági közgyűlésen, egyetemi matinén, avagy egyéb helyeken, ahol neki szerepe volt, - a házban lakó szatócstól szedett fel öt forinttól tíz forintig terjedő kölcsönöket. És elsején fogcsikorgatva fizette meg a kölcsönt a busás kamattal együtt. A szatócs nagy uzsorás volt és János úrral úgy bánt, ahogy akart. János úr átérezte az uzsorások körmei közé jutott ember minden gyötrelmét, anélkül, hogy tulajdonképpen pénznek nevezhető pénzhez jutott volna.

Amikor végre megszerezte az ügyvédi diplomáját, akkor meghalt az özvegy tábornokné, János úr rohant az újságok szerkesztőségeibe, és a jó lapok nagy temetést csináltak. Méltatlankodó hangok hallatszottak a sajtóban arról, hogy a nagy tábornok özvegyét szegénységben hagyták élni, és díszsírhelyet követeltek a fővárostól. Kácsér úr, aki azóta jelentékenyen megváltozott (kopott ruházatát újjal cserélte fel, borotválkozott, nyiratkozott rendesen) cinikus mosollyal biztatta Jánost.

- Fiatal barátom, az öreg tekintetes asszony sohasem halhatott meg jobbkor. Maga kezdő fiskális és most egyszerre felszínre kerül. Itt a szerencse, fiatal barátom; ragadja meg. És ne felejtkezzen meg rólam, ha majd egyszer nagyon jó dolga lesz.

János úr is érezte, hogy az édesanyja halála és nagyszerű temetése mindenképpen hasznára válhat. Küldöttségek jelentek meg, és a ravatalnál egy híres nagyfejű beszédet tartott. János gyászos orcával fogadta a részvétnyilatkozatokat és könnyezni is tudott, amikor az édesanyjáról beszélt.

A temetés után pedig János egyre-másra kapta a meghívásokat, ahol szórakozhat, felejthet. Előkelő családok meghívásai keresték fel őt, és a nagy tábornok egyetlen fia ügyes kézzel választotta ki a meghívásokból az igazán értékeseket. Ilyen meghívás révén jutott Valterékhez is. Az öreg Valter a szabadságharcban mint a hadsereg szállítója szerepelt, és a háború elmúlásával a közvélemény őt is a félistenek és oroszlánok közé sorozta. Az öreg Valter Móric úr, - aki nagyon gazdag ember volt, - csak eleinte védekezett a kitüntetés ellen. Később megszokta azt, hogy őt is volt honvédnek tekintsék, sőt gyakran társaságban előhozta a szenttamási sáncokat és Budavár bevételét. Hogyne sietett volna házához hívni a hős tábornok egyetlen fiát. Meghatottan fogadta János urat és elérzékenyülve jelentette ki, hogy János úr ő benne egyikét látja azoknak, akik leghívebb barátai voltak a vértanúnak. János úr cinikusan azt gondolta magában: "Hallottam, öreg, hallottam! Nekem beszélhetsz." Hanem igen melegen megrázta az öreg Valter kezét és kérte, lenne apai jóbarátja neki is.

Az öreg Valternek két gyermeke volt: Márton és Franciska.

Franciska sugár, fekete, szép leány volt, - azzal fogadta Jánost, hogy szinte sírva fakadt. Márton, az öregebb testvér, a gyáros, barátságot kötött János úrral.

János úr azon vette magát észre, hogy az egész Valter-család rajong a tábornokért. A gyermekek ugyan igen jól tudták, hogy atyjuk oly kevéssé tartozott az oroszlánok közé, amint egy meggazdagodni akaró szállító nem tartozhat, - de talán épen ezért vették körül csudálattal és bámulattal a vértanúhalált szenvedett tábornok emlékét, aki igazi hős, igazi félisten volt.

János az első látogatás után azt tette, hogy tudakozódott a Valter-famíliáról. Olyan híreket hallott, amik szándékában csak megerősítették. Mondták, hogy az öreg Valternek körülbelül félmilliónyi vagyona van, és abból Franciskára legalább százezer forint jut.

János úr, mikor a szerencsét közel érezte magához, megállt és habozott. Körülnézett azokon a helyeken, ahol megfordult: hátha gazdagabb leányt kaphatna?

Hanem a kilátásai nem igen voltak biztatók, - a "láz", amit az özvegy tábornokné halála újra felébresztett, csillapodni kezdett, és az öreg Valter oly szépen és lelkesen tudott csevegni délutánonkint a szalon sarkában barátjáról, a tábornokról és annak vitéz cselekedeteiről, hogy János úr egy napon megkérte a Franciska kezét, és meg is kapta ötvenezer forintnyi hozománnyal együtt.

János úr nem igen sokat törődött Franciskával, legfőképpen bosszankodott, hogy "be hagyta magát csapni" az öreg Valtertől. Százezer forint helyett ötvenezer forint!

A leány pedig eleinte őszintén szerette ezt a sivár lelkű, rideg fiatal férfit, akinek nem volt semmi vágya e világon, csak egy: minél gazdagabbnak lenni. Jó, férfias alakja volt János úrnak és lelkes, fekete szemei szinte beszéltek, természetesen mindig hazugságot. A külseje az apjáé volt, hanem a lelkét azt átformálta az élet és alacsonnyá tette. És hogy Franciska még sem lett boldogtalanná férje mellett, azt az a kis fiú okozta, aki nászuk első évében sírva érkezett meg a felhők közül. János úr jóformán meg se nézte a gyereket, sok dolga volt. (Mindig sok dolga volt!) És Franciska asszony boldogsága határtalan volt. Mind a sok, nagy szeretet, ami ennek a nőnek a szívében élt, és amit János úr csak kis részben tudott felébreszteni önmaga iránt, ennek a kis fiúnak a gügyögésére kiáradt. Franciska jó nő volt. Csendes, nesztelen természet, aki a körülötte levő dolgokból, a világból csak annyit látott meg, amennyi neki kellemes és jó volt. A kis fia bölcsője fölé hajolva dúdolgatott egész nap és mosolyogva nézte annak ébredését. János úr csak néha jött be abba a szobába, ahol Franciska élte világát. Akkor is leült egy percre, néhány szót mondott az időjárásról, aztán távozott, mert, mint mondá, sok dolga van. Egyáltalán nem szerette Franciskát. Valami mély, lehetetlen közönyösséget érzett iránta. Elvette, mert az első lépcsőt látta benne az emelkedésre. A nő eleinte érdeklődött férje dolgai iránt, de János úr oly ridegen utasította vissza, hogy Franciska ijedten hátrált. Különben is megtanult férjétől félni. Félt tőle, maga sem tudta miért, és ha János úr a szobába lépett, abbahagyta a dúdolgatást kis fia bölcsője felett, és szorongó szívvel ült addig, amíg János mellette volt.

János úr pedig intézte a dolgait a saját és Kácsér belátása szerint.

Ez a Kácsér abbahagyta a mesterségét. Ép oly cinikus, kiaszott, fanyar ember volt, mint János úr. Nem újságírónak született, csak az élet szele sodorta arra a pályára. Tizenöt esztendeig küszködött, de miután tehetsége nem volt, sokra nem tudta vinni és kifogyván belőle a lelkesedés és pályájának szeretete, valami olyan állomás után nézett, ahol érvényesülhetne. Így került János úr mellé magántitkárnak. János úrnak szűksége volt valakire, akivel a dolgait elintéztethesse, - nem az ügyvédi irodabeli ügyeket, mert az ügyvédi íródájával nem sokat törődött, - hanem a pénzügyeket. Kácsér, aki hosszú pályafutása alatt a társadalomnak minden rétegével megismerkedett, bő tapasztalatait gazdája rendelkezésére bocsájtotta. Kácsér ismerte a börzét, ismerte a pénzügynököket, ismert mindenkit Budapesten. Sőt félig-meddig ismerte gazdáját is, mert belelátott gondolataiba. Tudta, hogy János úr előbb mindenképpen meg akar gazdagodni. Nagy-nagy vagyonra szert téve óhajt kilépni a közélet mezőjére. Képviselő, bankigazgató, vagy talán miniszter akar lenni János úr, - és jövendőjéhez Kácsérnak kell megszerezni az összeköttetéseket.

- Jó név. Cseng, mint az arany, - mondogatta Kácsér. Mindent elérünk vele, amit akarunk.

Csak épen a pénzügyekben nem ért semmit a János úr neve.

Ő is, természetesen, mint minden gyorsan meggazdagodni vágyó szerencsevadász, a börzére gondolt először. Kácsér hencegett, hogy majd így, majd úgy szétrobbantják a piacot!

A régi Kácsérból csak a nagy hang és a frázisok maradtak meg változatlanul.

Hanem a börzén nem volt szerencséjük. János úr fogcsikorgatva tapasztalta, hogy a börzéhez nem ért. Ott vannak nála ügyesebb emberek. Kácsért okozta mindenért, Kácsér úr esküdözött mennyre-földre, de csak gyors lábainak köszönhette, hogy a feldühödött János úr meg nem verte. Harminckétezer forintot vesztett János úr egy napon.

Ráment az öreg Valterre, hogy adna pénzt. Hanem az öreg hallani sem akart az ilyesmiről. Fogadkozott, hogy vértanúságot szenvedett barátja az égből megharagudnék rája, ha ő fiának a könnyelműségét továbbra is elmozdítaná. Hanem János úr durván ráförmedt az apósára, hogy tegye bolonddá az öregapját, tudja mindenki, hogy az öreg eleven ellenséget sem látott azokban az időkben, csak a menázsi-szekerek mögött kujtorgott, - amire az öreg éktelen dühbe jött.