Borítószöveg

Az első világháborút követő hónapokban Közép- és Kelet-Európa politikai térképe gyökeresen átalakult. Az átalakulás egyik legfontosabb eleme az Osztrák–Magyar Monarchia felbomlása és a történelmi Magyarország darabokra hullása-szaggatása volt. A történeti Erdély, valamint a Bánság középső és keleti fele, továbbá az ún. Részek vagy Partium – együttesen 103 ezer négyzetkilométer 5,2 millió lakossal – az új román állam részévé vált. Az 1918 őszétől 1920. június 4-ig tartó folyamatnak több fontos állomása volt. A történelmi háttér felfestése után Romsics Ignác ezeket mutatja be – széles körű hazai és külföldi forrásbázisra támaszkodva. Részletesen foglalkozik az 1918. őszi sikertelen megbékélési kísérletekkel, majd Erdély román megszállásával, valamint az 1918. decemberi 1-jei gyulafehérvári román „nemzetgyűléssel” és ennek következményeivel, továbbá az új helyzetet szentesítő trianoni békeszerződés megalkotásának körülményeivel. A térképekkel gazdagon illusztrált kötet zárófejezete a két világháború közötti és alatti helyzetet, valamint az 1947-es párizsi békeszerződéshez vezető utat ismerteti.

Lektorálta Szász Zoltán

Térképek Sebők László

Borítóterv Czeizel Balázs

Első borító: Román csapatok bevonulása Kolozsvárra, 1918
Fotó: Romanian troops in Transylvania, Reeve 39697. OHA 80 Reeve Photograph Collection. Otis Historical Archives, National Museum of Health and Medicine

© Romsics Ignác, 2018

© Helikon Kiadó, 2018

ISBN 978-963-479-180-5

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő Nagy Zsejke

Olvasószerkesztő Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„[…] egy országrészt nem fogadalom, fegyver és birtoklás tart meg, hanem az a titkosabb hódítás, mely úgy ejti meg a földet, mint férfi a nőt. Erdély a legkülönb nő volt, akivel a magyarságnak itt Európában dolga akadt, s a kései utazó, aki komoly zöld szemei előtt járt heteken át, a méltatlan, legkülönb párját vesztett hím szomorúságát érezhette: ez után a nő után már csak lefelé mehetek.”

(Németh László, 1935)

Tartalom

ELŐSZÓ

I. A történelmi háttér

Erdély népei

A magyar, a német és  a román nacionalizmus

Románia  az első világháborúban

II. Az impériumváltás stációi

Remények és balsejtelmek

A belgrádi katonai konvenció  és az aradi  román–magyar tárgyalások

A marosvásárhelyi székely  és a gyulafehérvári román nemzeti nagygyűlés

A román hadsereg előretörése  és a kolozsvári  magyar nemzeti nagygyűlés

Román hatalomátvétel –  magyar ellenállás

A szászok beilleszkedése  és a bánsági helyzet

Etnikai határok, integritás  vagy független erdély?

A párizsi békekonferencia  vitái és döntései

A semleges zóna terve és  a Tanácsköztársaság kikiáltása

A Tanácsköztársaság fogadtatása és a székely hadosztály dilemmája

A román–magyar  államszövetség terve

A magyar békedelegáció tárgyalásai és  a trianoni békeszerződés

„Mit kell tenni?”

III. Trianon másodszor

Erdély és az erdélyi magyarok Nagy-Romániában

A második bécsi döntés  és következményei

Tervek a háború utánra

Észak-erdélyi kérdőjelek

A nagyhatalmak  és a magyar–román határvita

Az 1947-es párizsi békeszerződés

UTÓSZÓ

FELHASZNÁLT IRODALOM

TÉRKÉPEK JEGYZÉKE

ELŐSZÓ

Minden könyvnek megvan a maga története. Ennek a könyvnek, amelyet az olvasó a kezében tart, az 1980-as évek első felére nyúlik vissza a története, amikor Bethlen István élete és politikája után nyomozva nemcsak magyarországi, hanem számos romániai és nyugat-európai könyvtárban és levéltárban is kutatásokat folytathattam. Mivel Bethlen elválaszthatatlanul kötődött Erdélyhez, elkerülhetetlenül kezem ügyébe kerültek a régióval foglalkozó olyan fontos és ismeretlen dokumentumok is, amelyekről előre tudtam, hogy készülő Bethlen-életrajzomba ugyan nem fognak bekerülni, viszont valamikor valamire még biztosan felhasználhatók lesznek. Így ezekről is másolatot vagy jegyzeteket készítettem. A későbbiekben többek között a nagyhatalmak 20. századi Magyarország-politikáját vizsgáltam, amelynek két kulminációs pontja az 1920-as trianoni és az 1947-es párizsi békeszerződés volt. A román–magyar határ, illetve Erdély hovatartozásának a kérdése magától értetődően ennek a kutatásnak is integráns részét képezte. Eközben, 1986-tól 1991-ig munkatársa és egyben igazgatóhelyettese voltam egy olyan kutatócsoportnak – az újonnan alakított Magyarságkutató Intézetnek –, amely elsősorban a magyar kisebbségek múltjának és jelenének a kutatásával foglalkozott. Pozíciómnál fogva én koordináltam annak a jelentésnek az összeállítását, amely az erdélyi magyarság akkori helyzetének a bemutatására vállalkozott (The Plight of the Hungarians in Transylvania, 1989), és amely az amerikai külpolitika döntéshozói számára készült, továbbá főszerkesztője voltam annak a dokumentumkötetnek is, amely a Magyar Miniszterelnökség Nemzetiségi és Kisebbségi Osztályának 1919 és 1944 közötti válogatott iratait tartalmazta (Magyarok kisebbségben és szórványban, 1995). 1993 után közel öt évet töltöttem az Amerikai Egyesült Államokban, ahol a modern magyar történelem tanítása mellett többször hirdettem kurzust Kelet-Európa etnikai ellentéteinek történelmi hátteréről is. Ezzel kapcsolatos előadásaimat a Nemzet, nemzetiség és állam Kelet-Közép- és Délkelet-Európában a 19. és 20. században című, először 1998-ban megjelent munkámban foglaltam össze. Ahhoz azonban, hogy ez a mostani könyv is megszülessen, mindez kevés lett volna. Ehhez a Helikon Kiadó igazgatójának, Szász Zsoltnak az ösztönzésére is szükség volt. Ő bírt rá, hogy további célzott kutatásokat folytatva egészítsem ki már meglévő anyagaimat, és a témához kapcsolódó korábbi munkáim egyes részeit is felhasználva írjam meg Erdély elvesztésének, vagyis Romániához kerülésének a történetét.

Az újabb anyaggyűjtés során számos magyarországi és romániai közgyűjtemény dolgozói könnyítették meg munkámat. Ezek közül különösen a Magyar Tudományos Akadémia Könyvtára, a Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára és Békés Megyei Levéltára, a Hadtörténelmi Levéltár, a Politikatörténeti Intézet Levéltára, valamint a kolozsvári Egyetemi Könyvtár és a nagyváradi Bihar Megyei Könyvtár munkatársainak mindig készséges támogatására számíthattam. Külön hálával tartozom azoknak az erdélyi magyar doktorandusz hallgatóimnak – Antal Róbertnek, Both Noéminek, Fodor Jánosnak és Főcze Jánosnak –, akik a fontos és más nyelven nem hozzáférhető román szövegeket prezentálták és részben lefordították számomra. Ilyen segítséget lektoromtól, Szász Zoltántól is kaptam, akinek a megjegyzései és javaslatai nagyban elősegítették a kézirat szövegének véglegesítését.

A primer források mellett nagymértékben támaszkodtam azokra a témával foglalkozó szakmunkákra, amelyek kis részben régebben, nagyobbrészt az elmúlt mintegy három évtizedben jelentek meg. Ezek közül kiemelkedik az 1986-ban Magyarországon kiadott háromkötetes Erdély története, amelynek főszerkesztője Köpeczi Béla, szerkesztői és jelentős részeinek írói pedig Makkai László, Mócsy András és Szász Zoltán voltak. Ennek ugyancsak háromkötetes erdélyi megfelelőjét, amely románul 2003-ban, angolul pedig először 2009-ben jelent meg (The History of Transylvania), Ioan-Aurel Pop, Thomas Nägler és Magyari András szerkesztette. Bár Erdély 1918 előtti történetére ezek nyújtják a legrészletesebb tájékoztatást, szorosabban vett témánkhoz csak a magyarországi összegzés volt használható. Az erdélyi ugyanis befejeződik 1918 őszén, vagyis az első világháború végével. E két nagy terjedelmű szintézis mellett számos részmonográfia eredményeit hasznosítottam. Ezek közül különösen Raffay Ernő Erdély 1918–1919-ben (1987) és Gheorghe Iancu The Ruling Council. The Integration of Transylvania into Romania, 1918–1920 (1995) című kötete bizonyult megkerülhetetlennek. Nagy haszonnal forgattam a Források a romániai magyarság történetéhez című, Csíkszeredában kiadott sorozat utóbbi években megjelent számos kötetét is, amelyek az 1920 utáni fejlemények megismeréséhez nyújtottak fontos támpontokat. A felhasznált egyéb munkákról a kötethez csatolt bibliográfiából tájékozódhat az olvasó.

I. A történelmi háttér

ERDÉLY NÉPEI

Az 1920. június 4-én aláírt trianoni békeszerződés értelmében a Romániához került magyarországi területrész csaknem 103 ezer, egészen pontosan 102 811 négyzetkilométert tett ki. Ez több történelmi és földrajzi tájegységből tevődött össze. Magja a Királyhágón túli úgynevezett történelmi Erdély volt, amely 57,8 ezer négyzetkilométernyi területet foglalt magában. Ettől délnyugatra, a Maros, a Tisza és a Duna által határolt háromszögben terült el az úgynevezett Bánság vagy – németesen – Bánát, amelynek Romániához került nyugati és középső fele együttesen 18 ezer négyzetkilométerre rúgott. A Bánságtól északra húzódó, majd a Szilágyság után északkeletre kanyarodó széles, összesen 26,1 ezer négyzetkilométernyi sávot összefoglalóan Partiumnak vagy magyarul Részeknek nevezzük. Ennek déli és középső részét a Tiszántúl keleti nyúlványának számító Körösök vidéke – ezen belül Bihar, Szilágyság, Szatmár és az Érmellék –, északi részét pedig a hegyes Máramaros déli szegélye képezte.{1} (A továbbiakban ezen területek összességére trianoni Erdélyként hivatkozom.)

A fenti területeken a korai középkortól kezdve többféle népcsoport élt. Erdély első név szerint ismert lakói a szkítákkal rokon agathürszök voltak, akik a Kr. e. 7–6. évszázadban érkeztek kelet felől, és akikről már Hérodotosz is említést tett. Utánuk következtek a kelták, majd a trákokkal rokon dákok és géták, akiknek a birodalma a Kr. e. 2–1. században Erdélytől a Fekete-tengerig terjedt. Röviddel ezután jelentek meg a térségben a rómaiak, akiknek a légiói Kr. u. 101-ben átkeltek a Dunán, és elhúzódó, véres harcok árán romba döntötték Decebal dák király birodalmát. A 106-tól 271-ig fennálló Dácia provincia északi határa a mai Zilah (Porolissum) vidékéig terjedt. A rómaiak uralmának egy újabb, keletről érkező nép, a gótok inváziója vetett véget, akiket az 5. században a hunok, őket a gepidák, majd a 6. század közepén az avarok követtek. Az avarok a hunokhoz hasonlóan a Kárpát-medencében alakították ki központjukat, és hatalmukat Erdélyre is kiterjesztették. Az avar uralmat a 8–9. század fordulóján nyugaton frank, a Tiszántúl déli részén és Erdélyben pedig bolgár befolyás váltotta fel. A 7. századtól kezdődően eközben jelentős szláv népesség is áramlott a térségbe. A szlávok a 9. századra Erdély legtöbb földművelésre alkalmas tájegységén megtelepedtek.{2}

Az Etelközből beáramló magyar törzsek 895-ben tűntek fel Erdélyben és a Tiszántúlon. Biztos tudásunk arról, hogy pontosan mely hágókon át érkeztek és mikor telepedtek meg Erdélyben, nincs. Bóna István szerint délről és a Keleti-Kárpátokon át vonultak be, és így „A magyar honfoglalás első állomása […] Erdély volt.” „A honfoglalás további útja a Maros és a Sebes-Körös völgyén, s talán a Meszesi-szoroson át kifelé vezetett az Alföld irányába.”{3} Kristó Gyula viszont amellett érvel, hogy a magyar törzsek az északkeleti hágókon keltek át, és a 895 utáni évtizedekben legfeljebb a Bihar-hegység nyugati és keleti nyúlványai mentén építettek ki kettős védelmi láncot, így Erdély keleti felét csak később szállták meg.{4} A régészeti leletek tanúsága szerint a 10–11. században mindenesetre már nemcsak Biharban, hanem Erdély déli és keleti peremvidékein, így például Déva környékén és a mai Székelyföldön is jelen voltak.{5}

Bár sok kísérlet történt rá, a magyar törzsek területi elhelyezkedését nem sikerült megnyugtatóan tisztázni. Sok adat szól azonban amellett, hogy Erdély nagyobb része és a csatlakozó északkeleti területek az etelközi gyula, vagyis a rangban második „vajda”, illetve törzsfő leszármazottainak a fennhatósága alatt álltak, és bizonyos mértékű önállóságot élveztek. Egyebek mellett erre utal, hogy a nyugati országrészek urától, Géza nagyfejedelemtől eltérően az erdélyi részek 950 körüli vezére nem Róma, hanem Bizánc felé orientálódott, ott hajtotta keresztvíz alá fejét, és térítő papokat is onnan hozott magával. Géza ennek ellenére az erdélyi nagyúr egyik leányát, Saroltot kérte és kapta feleségül. A két országrész ura közötti látens vitát és vetélkedést ismeretes módon Géza és Sarolt fia, István döntötte el azzal, hogy 1003 körül anyai nagybátyját, a Gyulának és Prokujnak egyaránt nevezett erdélyi törzsi vezetőt fegyveres harcban legyőzte, s az országrészt a kialakulóban levő vármegyei és latin rítusú egyházi szervezetbe tagolta.{6}

A helynevek tanúsága szerint a zsákmányszerző hadjáratokkal és a félnomád életmóddal felhagyó magyarok a 11–12. században a széleken fekvő és erdőkkel borított hegyvidékek kivételével lényegében a történeti Erdély egész területét belakták. Településterületük északon a Nagy-Szamos, illetve a Szamos völgyéig, keleten a Kelemen-havasok nyugati nyúlványaiig, délkeleten az Olt Brassó fölötti kanyarulatáig, délen a Sztrigy völgyéig, délnyugaton a mai Szászvárosig, nyugaton Gyaluig terjedt.

A lakosság társadalmi rétegződése ugyanazt a képet mutatta, mint a királyság más régióiban. A hierarchia csúcsán a 11–12. században a megyék és a várak élén álló ispánok helyezkedtek el, akik a püspökökkel és érsekekkel együtt valamennyien részt vettek az uralkodó döntéseit javaslataival segítő királyi tanács munkájában. Az egyházi főméltóságok, ispánok és egyéb előkelők után, akik az egykori törzsi vezetők leszármazottai, valamint a vagyonhoz és befolyáshoz jutott „vendégek”, vagyis idegenek közül kerültek ki, a „vitézek”, illetve a „gazdagabb emberek” kategóriája következett. Őket elsősorban a fegyverforgatás tudománya rokonította. E két réteg alatt helyezkedtek el a „népből valók” vagy „közrendűek”, akik személyükben ugyan szabadok voltak, ám jelentős vagyonnal nem rendelkeztek. Tőlük minden tekintetben különbözött a szolgák jogi helyzete, akiket a gazdagok vagyontárgyként adtak és vettek, noha – eltérően az antik jogszokástól – már büntethetők voltak, tehát embernek számítottak. A szegény szabadok és a szolgák között nagy számban fordulhattak elő az itt talált szláv és egyéb népelemek utódai, akik nyelvüket és etnikai sajátosságaikat elveszítve a 13. századra lényegében felszívódtak a magyarságba.{7}

A társadalom alá- és fölérendeltségi viszonyai a későbbiekben tovább differenciálódtak. Az előkelő felső rétegen belül kezdett elkülönülni az úgynevezett bárók csoportja, akik közül legtekintélyesebbnek a nádor, vagyis palatinus, valamint az országbíró számított. Jelentős hatalom összpontosult Szlavónia bánja, valamint az erdélyi megyék vajdája kezén is. Ez utóbbi elnevezéssel 1199-ben találkozunk először, bár a tisztség valószínűleg régebbi eredetű, és összefüggésbe hozható az 1111-ben és 1113-ban megjelenő „Erdély hercege” (Mercurius princeps ultrasilvanus) címmel. Kezdetben Gyulafehérvár és Fehér vármegye, vagyis Dél-Erdély ispánjaként működött, az 1230-as évektől azonban több megyére is kiterjedt joghatósága. A térség nagy részének vajdai irányítás alá helyezése 1263-ban fejeződött be, amikortól a hét erdélyi vármegye (Belső-Szolnok, Doboka, Kolozs, Torda, Fehér, Küküllő és Hunyad) mindegyike főhatósága alá tartozott. Az erdélyi vajda ettől kezdve a szlavóniai bánhoz hasonlóan a király helyettesének számított, és teljes körű bírói és katonai hatalommal rendelkezett.{8} További fontos változásként vehető számba, hogy a jogilag korábban egységes szabadok csoportján belül kezdtek elkülönülni a vagyonos előkelők, akiket nemeseknek neveztek, s az előjogokkal nem rendelkező birtoktalan közszabadok. A köznemesi rend kialakulásának és önállósodásának egyik első jele az 1222-es Aranybulla volt, amely először körvonalazta a nemesi kiváltságokat. Néhány évtized múlva, az 1277-es rákosi országgyűlésen a köznemesség a főpapoktól és a báróktól elkülönülve már mintegy külön rendként jelent meg. A szabadok és a szolgák közötti választóvonal egyelőre megmaradt, ám a későbbiekben egyre inkább elmosódott, és a 14. század közepére lényegében meg is szűnt. A rabszolgaság intézménye erre az időre teljesen elhalt, és a társadalom alsó rétegeiből kialakult a jogilag egységes, az egyháznak, a királynak és a földesúrnak egyaránt adózó jobbágyság.{9}

A középkori rendi társadalomtól eltérő szervezeti formában éltek a bizonytalan származású székelyek, akiket a kutatók egy része hun, avar vagy bolgár-türk eredetűnek tart, míg mások a magyarokkal együtt érkező kabar törzsek leszármazottaiként vagy a honfoglalóktól elkülöníthetetlen csoportként azonosítanak. Tisztázatlan a jobbról balra olvasandó székely rovásírás eredete is, amelynek első ismert emléke a 13. században épült gelencei Szent Imre-templom hajójának északi festett falfelületén található. Ami bizonyos: a székelyeket forrásaink az egész középkoron át a magyarságtól különböző, de vele rokon és azonos nyelvet beszélő etnikumként emlegetik, akik katonai támadáskor elöl, visszavonuláskor pedig – mintegy utóvédként – hátul harcoltak. Biztosra vehető továbbá az is, hogy kezdetben a nyugat- és dél-magyarországi határövezetekben, valamint Biharban éltek, ahol védelmi feladatokat láttak el. Erdély déli részein, elsősorban a Nagyküküllő és az Olt folyása közötti domb- és síkvidéken a 11. században tűntek fel, ahol nagy valószínűséggel ugyancsak a gyepűt őrizték. Mai szállásterületükre, az úgynevezett Székelyföldre a szászok dél-erdélyi betelepülését követően kerültek a 12–13. században. Így alakult ki az a hét székely szék, amelyek közül egy (Aranyosszék) Torda környékén helyezkedett el, a másik hat pedig összefüggő területet alkotva a Keleti-Kárpátok nyugati lejtőin és lábainál.

A 13. századtól az egész székely közösség élén a székely ispán állt, akit a király nevezett ki, és aki az erdélyi vajdától független és rangban vele közel egyenrangú státust élvezett. Az egyes székek belső életét a katonai feladatokat is ellátó hadnagy vagy kapitány igazgatta, akinek a munkáját a bíráskodással foglalatoskodó székbíró segítette. A katonáskodás mellett ekkor még elsősorban nem földműveléssel, hanem nagyállattartással foglalkoztak. Ennek megfelelően a királynak ünnepélyes alkalmak esetén járó önkéntes adójukat is ökrökkel („ökörsütés”, vagyis billogozás) rótták le. Az erdőket, legelőket és szántókat kezdetben közösen, a sokáig fennmaradt faluközösségek keretében használták, illetve művelték. Székely és székely között olyan függelmi viszony, mint ami az ország egyéb területein a jobbágy és az uraság kapcsolatát jellemezte, nem jött létre. A székelyek sajátos, a köznemességéhez hasonló jogállása a középkor végéig megmaradt, noha társadalmuk egyre inkább differenciálódott. A 15. század végére kialakult a főemberek vagy előkelők (seniores, primores), a lovon katonáskodó lófők (primipili) és a gyalogosok (pedites) rétege. Adómentességük továbbra is megmaradt, amelynek fejében veszély esetén általános hadba szállási kötelezettséggel tartoztak.{10}

A magyar uralkodók többsége Géza fejedelem óta tudatosan törekedett arra, hogy olyan szakismeretekkel rendelkező embereket – papokat, katonákat, földműveseket, bányászokat és kézműveseket – hívjon az országba, akik elősegíthetik az új rend megszilárdulását és királyságuk gazdagodását. Ezek között kezdettől fogva jelentős volt a német „vendégek” száma, akik eleinte főleg az ország nyugati felében és a városokban telepedtek meg. Erdélyben a 12. század közepén jelentek meg nagyobb számban II. Géza tudatos betelepítési politikájának köszönhetően. Több hullámban érkeztek, és bár más népcsoportok, például flandriaiak, valamint Rajna- és Mosel-vidékiek is akadtak közöttük, idővel valamennyiüket szászoknak nevezték. Kezdetben földműveléssel, később kereskedelemmel és kézművességgel is foglalkoztak. Ők alapították Nagyszebent, ahol 1188–1191-ben közvetlenül az esztergomi érsek főhatósága alá tartozó külön prépostságot szerveztek számukra. A következő évtizedekben számos egyéb települést hoztak létre. Szállásterületük – előbb három, majd hét s végül kilenc székké (Segesvár, Medgyes, Szászsebes, Szerdahely, Nagysink, Kőhalom, Újegyháza, Szeben és Szászváros) szervezve a 13. században kelet–nyugati irányban már Szászvárostól Barótig, észak–déli irányban pedig Segesvártól Nagydisznódig terjedt. 1224-ben II. András széles körű autonómiával ruházta fel őket. Királyi kiváltságlevelük, az úgynevezett Andreanum kimondta, hogy az általuk lakott területeken, melyeket összefoglalóan Szászföldnek vagy Királyföldnek neveztek, elöljáróikat és papjaikat szabadon választhatják, kereskedőik az egész országban vámok fizetése nélkül, akadálytalanul járhatnak-kelhetnek, s felettük kizárólag a király és az általa kinevezett szebeni ispán ítélkezhet. Földjeik elidegeníthetetlenek voltak, kialakuló városaikba idegenek nem költözhettek. Mindezek fejében adót kellett fizetniük a kincstárnak, és háború esetén az ország határain belül 500, azon kívül pedig 100 vitéz kiállításával tartoztak. Ez a korabeli Európában kivételesen széles körű telepesautonómia is hozzájárult ahhoz, hogy a kezdetben döntően földműveléssel foglalkozó szászok a 14. század második felére fejlett kézműipart hoztak létre, fellendítették a távolsági kereskedelmet, és több településük virágzó várossá vált.

Az erdélyi németség másik szállásterülete a Szászföldtől délkeletre fekvő Barcaságban jött létre, ahová a Szentföldről elűzött Német Lovagrendet telepítette le II. András 1211-ben. A lovagok feladata az országot délről támadó kunok féken tartása, illetve keresztény hitre térítése lett volna. E célból több határvárat építettek, megalapították Brassót, sőt a Kárpátokon túli területekre, Vlachföld és Kunország egy részére is kiterjesztették hatalmukat. Fennhatóságuk alá vontak egyes királyi birtokokat is, és uruknak nem a magyar királyt, hanem a római pápát tekintették. 1225-ben András ezért katonai erővel verte ki őket az országból. Végül a Baltikumban telepedtek le, és ott hoztak létre külön államot. Az ezt követően idetelepült szászoknak köszönhetően a vidék ennek ellenére megőrizte részben németes jellegét. A Barcaság nem képezte részét a Szászföldnek, hanem egészen a 15. századig a székelyek ispánjának, illetve a régió lakói által választott bíró vagy ispán joghatósága alá tartozott.

A németség harmadik gócpontja Radna, Naszód és Beszterce környékén alakult ki a 13. század folyamán. Első csoportjaik még a tatárjárás előtt érkeztek, többségük pedig a század második felében. Egy részüket IV. Béla fia, V. István hívta az országba kifejezetten az ottani bányászat fellendítése céljából. Beszterce és környéke a Barcasághoz hasonlóan sokáig a székely ispán főhatósága alá tartozott. 1453-ban azonban V. László Hunyadi Jánosnak ajándékozta örökös grófságként, amely később a kormányzó idősebb fiára, Lászlóra, majd annak halála után apósára, Szilágyi Mihályra szállt.

1480-ban a szász területek kérelemmel fordultak Mátyás királyhoz addig élvezett jogaik egységesítéséért. Mátyás 1486-ban tett eleget ennek, amikor kibocsátotta azt az okmányt, amely az Erdélyben honos összes szászra kiterjesztette az Andreanumban foglalt kiváltságokat. Bár szállásterületeik nem képeztek összefüggő földrajzi régiót, az erdélyi szászok ily módon politikailag mégis egységes közösséget alkothattak, amelynek élén az általuk választott és a király által megerősített gróf állt. Az erdélyi Szász Universitas vagy Szász Egyetem, ahogy önkormányzatukat nevezték, 1876-ig állt fenn, és folyamatosan a szászság érdekképviseletének jól működő szervezete volt.{11}

Erdély, Bánság, a Körösök vidéke és Máramaros harmadik meghatározó népcsoportja a románság volt. Eredetükről, illetve Kárpát-medencei megjelenésükről két elmélet forog közkézen. A román történészek csaknem egybehangzó véleménye szerint a dák lakosság nem semmisült meg a római hódítás másfél évszázada alatt, hanem a katonaság és a közigazgatás latin nyelvét átvéve és a hódítók egy részével összeolvadva nemcsak a római uralmat, hanem a népvándorlás Dácia provincia feladása utáni hullámait is túlélte, és ily módon a mai románság etnogenezisének legfontosabb komponensévé vált. Az úgynevezett dákoromán kontinuitás teóriája két fő érvre támaszkodik. Részben a mai románság kétségkívül újlatin típusú nyelvére, amelyet a hispániai spanyolok és a galliai franciák ugyancsak újlatin nyelvével állítanak párhuzamba. Részben pedig Anonymus 1200 körül írt regényes gesztájára, amelyben valóban szerepel, hogy Erdély földjét „vlachok és szlávok” lakják, s ahol „Gyalu, valamiféle vlach uralkodott”. A gesztában szó van ezenkívül egy Galád (Glad) nevű fejedelemről, aki a Marostól délre regnált, s akitől Ajtony származott; továbbá Ménmarót „bihari fejedelemről”, aki a Tiszától keletre és a Szamostól délre fekvő területeket birtokolta.{12} Mindezek és a „kiterjedtnek” mondott, de közelebbről nem részletezett román régészeti kutatások eredményei alapján Thomas Nägler, a romániai Erdély története középkori fejezetének szerzője arra a magabiztos következtetésre jutott, hogy „a 10. század első évtizedeiben az egész országot [értsd: az 1920-as trianoni Erdélyt – R. I.] románok lakták”, akik három, sőt valószínűleg több „vajdaságba”, illetve „hercegségbe” voltak szervezve. A Szamos, a Tisza és a Maros által határolt északnyugati régióban, amely keleten a Meszes-kapuig terjedt, „Menumorout” uralkodott; tőle keletre, a Meszes-kapu és a Maros felső folyása között „Gelou”; Ménmarót országától délre, a Maros, a Tisza és a Duna által határolt későbbi Bánságban pedig „Glad”. Ám – teszi hozzá a szerző – a három vajdaság mellett „Dél-Erdélyben is léteztek hasonló politikai egységek, noha az írott források ezekről nem szólnak. Ezek egyike a Maros középső folyása mentén terült el, és központja Alba-Iulia volt […]. Ezt a vajdaságot a magyarok 1000 körül hódították meg. Uralkodója Gyla volt, akiről később a várost, Gyulafehérvárt, magyarul elnevezték.”{13}

A magyar szakemberek ezzel szemben – lényegében ugyancsak egyhangúan – úgy gondolják, hogy a forrásokban oláhnak vagy vlachnak nevezett románság nem őslakos, hanem bevándorló népesség a Kárpát-medence keleti felében. Álláspontjukat részben Anonymus munkájának kétségkívül elnagyolt, fantáziadús és lényegében saját korának viszonyait a honfoglalás idejére visszavetítő jellegével magyarázzák, részben pedig a román nyelv dialektusaiban kimutatható albán hatással. Ennek alapján úgy vélik, hogy a román nyelv nem a csak rövid ideig római uralom alatt álló Erdélyben, hanem a több évszázadon át a Római Birodalomhoz tartozó balkáni részeken, a Dunától délre, valahol a Niš–Szófia–Szkopje térségben formálódott ki. A románul beszélő, legelőváltó, vagyis vándorló életmódot folytató és harcias pásztornép délről észak felé haladva pedig csak a magyar honfoglalás után – legkorábban a 12. század második felében – jelent meg a Déli-Kárpátokban. Ami biztos: a magyar forrásokban a 13. század elejéig egyszer sem bukkannak fel románok, ettől kezdve viszont egyre gyakrabban. Egy 1223-as oklevél említi, hogy 1207 körül Benedek erdélyi vajda beiktatta a kerci (Fogaras melletti) ciszterci monostort a románoktól elvett földön (terra, exempta de Blaccis). 1210-ből pedig arról van tudomásunk, hogy a szebeni ispán seregében a szászok, székelyek és besenyők mellett románok is harcoltak. Szó van róluk az Andreanumban és más 13. század eleji forrásokban is. Mindezek alapján okkal feltételezhető, hogy a románság először a Fogarasi-havasokban, illetve azoktól északra, a Nagyszeben és a Barcaság közötti Szászföldön telepedett meg. Nem sokkal ezután jelenhettek meg ettől nyugatra és a Szörényi-havasoktól északra, a Hátszegi-medencében (Hunyad megye), s valamivel később, a 14. század elején Dél-Erdélytől nyugatra, Krassó és Temes vármegyékben, a későbbi Bánságban. Közben folyamatosan terjeszkedtek észak felé. Fehér megyében először 1293-ban történik említés róluk, Dél-Biharban 1294-ben, Zaránd megyében 1318-ban, Kolozs megyében 1332–1335-ben, Arad megyében 1337-ben, a már észak-erdélyi Dobokában 1365-ben, míg Máramarosban 1326-ban. Az utóbbiak minden bizonnyal nem Havasalföldről, hanem Moldvából érkeztek, s onnan délnyugatra vándorolva Szatmárban és Közép-Szolnokban a 14. század vége felé találkozhattak össze a délről északra haladó néptársaikkal. A spontán beáramlás mellett szervezett betelepítésekről is tudunk. 1334–1335-ben például az uralkodó megbízásából a kalocsai érsek irányította Bogdán olténiai vajdának és népének letelepítését az Al-Dunától északra. Bihar vármegye déli, hegyes vidékeit pedig a váradi püspökök törekedtek telepes románokkal „jól megtölteni és megnövelni”.{14}

A betelepülő román népesség kezdetben főleg juhpásztorokból állt. Ezzel magyarázható, hogy adójukat nem terményekben, hanem juhokban rótták le. Ötven juh után általában egy juhnak és egy báránynak a beszolgáltatásával tartoztak. Ezt hívták juhötvenednek. Mivel a juhtartáshoz dús hegyi legelők kellettek, a síkvidéken sokáig alig létesült állandó román település, sőt a hegyekben, a patakok forrásvidékén is csak ideiglenes pásztorszállások voltak. Ezért írhatta róluk Bonfini még a 15. század végén is, hogy „az oláhok földönfutó népe” a folyóvölgyeket és a síkságokat övező hegyekben „szétszórtan tanyázik”. A pásztorkodás természetesen jóval nagyobb területeket igényelt, mint a földművelés. A növekvő népszaporulat ezért a románságot is egyre inkább rákényszerítette a szántóvetésre, és ezzel együtt állandó települések létrehozására a hegyek lábánál, a dombvidékeken és a folyóvölgyekben. A magánföldesurak munkaerő iránti igénye ugyanezt a tendenciát erősítette. A hátszegi kerület 195 falujának többsége a 14. század elején például már bizonyíthatóan román volt.

A földművelő életmódra való áttérés természetesen maga után vonta a szabad pásztorközösségek felbomlását és társadalmi differenciálódását. A románok hagyományos helyi és regionális vezetői, a fegyverforgatáshoz is értő kenézek és vajdák közül idővel sokan felemelkedtek a magyar nemességbe, és kisebb-nagyobb földbirtokokhoz is hozzájutottak. Egy részük megőrizte nyelvét és ortodox vallását, másik részük viszont kulturálisan is integrálódott. Utóbbiak közé tartoztak a Drágfiak, Hunyadiak, Kendeffiek, Majláthok és Jósikák. A románok többsége ugyanakkor a király, a magyar földbirtokosok, a szász polgárok vagy saját egykori kenézeik és vajdáik jobbágyává vált, és a továbbiakban – bár vallási és etnikai különállásuk megmaradt – a magyar parasztok sorsában osztozott. Nagyon plasztikusan mutatkozott ez meg 1437-ben, amikor a magyar és román jobbágyok, valamint városlakók Budai Nagy Antal által vezetett felkelését az erdélyi nemesek, szászok és székelyek együttes erővel verték le. Bár történtek rá kísérletek, olyan autonómiát, mint a székelyek vagy a szászok, a románok sohasem kaptak, és előkelőik sem szerveződtek külön renddé. Az ország három részre szakadását követően kialakult Erdélyi Fejedelemség országgyűlésein ezért mindig csak a vármegyei nemesség, valamint a székely és a szász székek rendelkeztek képviselettel, a románok nem.{15}

A középkor végén, vagyis a 15–16. század fordulóján élt magyarországi népesség számáról és összetételéről csak igen bizonytalan becslésekkel rendelkezünk. Mályusz Elemér számításaiból kiindulva az ország összlakosságának számát 1941-ben Szabó István 4 millióra, a magyarok arányát ezen belül 80–82%-ra tette (szűkebb értelemben vett Magyarország: 86%, történeti Erdély: 60%). A nem magyarokon belül a románok számát 150–200 ezerre (a történeti Erdélyben 100 ezerre), az erdélyi szászokét 70 ezerre, az erdélyi magyarokét és a székelyekét (a bánsági és partiumi részek nélkül) pedig 255 ezerre taksálta.{16} A történeti Erdély román lakóinak számát Kristó Gyula újabban ugyancsak 100 ezerre, a Királyhágón inneni részeken élőkkel együtt pedig mintegy 200–250 ezerre becsülte.{17} A királyföldi szászok száma Seewann és mások szerint ugyanekkor elérhette a 100 ezret, a Beszterce környékén lakókkal együtt pedig ennél valamivel több is lehetett.{18} A székelyek számát a legújabb összefoglalás 100 ezer körüliként (1330: 80 ezer, 1614: 120 ezer) adja meg.{19} Tekintve, hogy a Mohács előtti ország összlakosságának számát a kutatók napjainkban általában 3 és 4 millió közé teszik, a Trianonban elcsatolt 103 ezer négyzetkilométeren élő magyarok száma a székelyek nélkül néhány százezerre, a székelyekkel együtt mintegy félmillióra becsülhető.

A középkori Magyar Királyság magyar és német alattvalói a római katolikus, a románok pedig a görögkeleti, más néven ortodox egyházhoz tartoztak. A 16. és 17. század folyamán, miközben az Oszmán Birodalom terjeszkedése következtében a magyar állam három részre bomlott, ez két szempontból módosult. Az ország minden részében gyorsan terjedő hitújító eszmék hatására az erdélyi szászok lutheránusok, a magyarok előbb lutheránusok, majd jellemzően kálvinisták és kis részben unitáriusok lettek. A katolicizmus mellett csak a magyarok kisebbsége, köztük a székelyek egy része tartott ki. A Habsburg-uralkodók támogatását élvező rekatolizációs mozgalom a királyi Magyarországon a 17. századra igen jelentős eredményeket ért el: a főurak túlnyomó többsége és jobbágyaik visszatértek a katolikus vallásra, s a protestantizmus lényegében visszaszorult a városokba. Az 1570-es speyeri egyezménnyel jogilag is megszületett Erdélyi Fejedelemségben viszont megmaradt a vallási sokszínűség, amelyhez a korban szokatlan felekezetközi tolerancia társult. Az 1595-ös gyulafehérvári országgyűlés a katolikus és a három protestáns felekezetet egyaránt bevett vallásnak minősítette, és egyenlő jogokkal ruházta fel őket. Bár az ortodoxia nem „bevett”, hanem csak „megtűrt” vallásnak minősült, üldöztetéstől a románoknak sem kellett tartaniuk. Sőt, a katolikus valláson maradt Báthory István fejedelem támogatásával két püspökséget szervezhettek, és 1574-ben megkapták a szabad püspökválasztás jogát. Bár az északi részeken és a Partiumban illetékes révi püspökség néhány évtized múltán beolvadt a központinak számító gyulafehérvári püspökségbe, az ortodox egyházközségek ezt követően is zavartalanul működhettek, és a 16. század második felétől folyamatosan jelentek meg a román nyelvű bibliafordítások és egyéb hitéleti szövegek.{20}

A török kiűzését és az Erdélyi Fejedelemség önállóságának 1691-es megszűnését követően az ország keleti felében is felerősödtek a rekatolizációs törekvések. A szászok és a magyarok körében ezek érdemleges eredményre nem vezettek. A katolikus egyház papjaival való egyenjogúsításuk reményében a gyulafehérvári ortodox püspök és több mint 2000 papja 1698-ban azonban kimondta a Rómával való újraegyesülést, amit az 1700-as és 1701-es zsinatok is megerősítettek. Az unió azt jelentette, hogy a görögkeleti rítus és szervezet megőrzése fejében a román ortodox klérus elfogadta a római pápa főségét és a római egyház dogmatikájának néhány elemét. Az uniót Bécs javaslatára a pápa is elismerte. A magyar nemesség, illetve az erdélyi országgyűlés azonban ellenállt a görögkatolikus egyház bevett vallássá minősítésének, és a gyulafehérvári latin szertartású püspök sem fogadta el egyenrangú „kollégájának” az unitus püspököt. XIII. Ince pápa 1721-ben ezért Fogarasra helyezte át a görögkatolikus püspökséget, ahonnan az néhány év múlva Balázsfalvára telepedett át. A görögkatolikusok másik központja Nagyváradon alakult ki, ahol Mária Terézia hozott létre püspökséget 1777-ben. Papjaiktól eltérően az egyszerű román hívek számára az unió semmiféle előnnyel nem járt. Ezért, valamint a magyar nemesség és a helyi katolikus vezetők ellenállásának, továbbá a szerb területekről és a román fejedelemségekből érkező ortodox szerzetek agitációjának köszönhetően Bécs és a katolikus egyház törekvései csak részleges eredménnyel jártak: csupán a románság kisebb, főleg Máramarosban és az attól délre fekvő vidékeken, valamint a Partiumban élők egy részét sikerült áttéríteni. Nagyobb részük, főleg a dél-erdélyiek azonban megmaradtak régi hitükön. Ezt tudomásul véve Mária Terézia 1761-ben Nagyszeben székhellyel engedélyezte külön ortodox püspökség felállítását, amely a karlócai szerb metropolita joghatósága alá tartozott.{21}

A 16–18. században nemcsak vallási, hanem etnikai szempontból is fontos, sőt a történelmi magyar állam jövője szempontjából kifejezetten sorsdöntő változások következtek be. A török idők alatt és után a magyarság számaránya országosan és különösen az erdélyi részeken tovább csökkent. Ennek két döntő oka volt. Részben a meg-megújuló fegyveres harcok, amelyekben elsősorban a magyar nemesek és a székelyek vettek részt, a szászok alig, és a részben még mindig hegylakó és ezért támadásoknak kevésbé kitett románok is csak kis mértékben. Különösen nagy emberveszteséggel jártak a 16–17. század fordulójának küzdelmei, amikor Vitéz Mihály román vajda 1599 és 1601 közötti regnálását Basta rémuralma váltotta fel. Ezt követően pedig II. Rákóczi György fejedelem 1657-es lengyelországi kalandor vállalkozásának török általi megtorlása, amelynek során a török és tatár hadak Erdély számos városát, így Gyulafehérvárt, Nagyenyedet, Tordát, Kolozsvárt, Marosvásárhelyt és Váradot egyaránt felégették. A demográfiai arányok eltolódására már a 17. század elején felfigyeltek. Erre utal Zacharias Geizkofler császári és királyi katonai főfizetőmester 1602-es jelentésének egyik passzusa, amelyben erdélyi tapasztalatait így összegezte: „román falu azelőtt kevés volt, de most a hegyekben nagymértékben elszaporodtak, mivel a síkvidék pusztulásával szemben a hegyvidék nagyon megépült”.{22} Apafi Mihály erdélyi fejedelem pedig 1676-ban már azt állapította meg, hogy „a románok nemzete szakadatlanul és gyorsan szaporodik, míg a szászok és magyarok napról napra fogynak”.{23}

Az etnikai arányok módosulásának másik oka a hódoltsági területeken, így a Bánságban és a Partiumban is igen nagyfokú népességfogyás miatt szükségessé vált újabb betelepítési hullám volt. A trianoni Erdély területén három náció fiai tűntek fel nagyobb tömegekben: a török elől menekülő rácok, vagyis szerbek, a szervezett toborzóakciók keretében érkező németek (döntően katolikus svábok), valamint a szervezetten és spontán módon egyaránt betelepülő moldvai és havasalföldi románok.

Bár a délszláv jövevények elsődleges célterületének a Dél-Dunántúl és a Bácska számított, a Bánságba és a Maros alsó folyásától északra fekvő elnéptelenedett területekre is jelentős számban érkeztek. 1667-ben Csanád vármegyében így már 24, Arad vármegyében 12, Békésben 6, Zarándban 2 és Csongrádban 1 rác települést írtak össze. Elsősorban földműveléssel, állattartással és kereskedelemmel foglalkoztak, de sokan közülük katonáskodtak is. A déli végeken megszervezett határvédelem részeként I. Lipót 1690-ben különleges privilégiumokban részesítette ezt a katonáskodó szabad paraszti réteget: maguk választhatták meg vajdájukat és pátriárkájukat, s nem tartoztak a magyar vármegyék joghatósága alá.

Az országba hívott 300–400 ezer német közül a történeti Erdélybe lényegében senki, a Temesközbe mintegy 40 ezren telepedtek le. A telepes sváb parasztok – eltérően a magyarországi jobbágyoktól – szabad költözködési joggal bírtak, és évekig adómentességet élveztek. Szorgalmuknak és szakértelmüknek is köszönhető, hogy a kezdetben lápos Bánság és a Bácska néhány évtized alatt az ország legjobb gabonatermő területeivé váltak.

A románok, akik a török-fanarióta uralom alatt álló Moldvából és Havasalföldről kerekedtek fel a jobb élet reményében, többnyire már nem pásztorkodással, hanem földműveléssel foglalkoztak. Dél-Erdélyben, a Bánságban, a Mezőségen és a partiumi részeken egyaránt nagy tömegekben tűntek fel, miközben az „őshonos” románok közül is sokan húzódtak nyugatabbra. A temesi bánság 318 ezres lakosságából a 18. század utolsó harmadában a románok már 181 ezer fővel részesedtek, miközben a rácok 78 ezer, a németek és más nyugat-európai telepesek pedig csak 43 ezer főt számláltak. Ugyanebben az időben a váradi kincstári uradalom 62 falujának kétharmadát lakták románok, míg Bihar vármegyében 130 magyar és 330 román települést írtak össze. És szaporodott a vegyes, román és magyar lakosságú falvak száma is. Zárt településterületének és földhasználati szokásainak köszönhetően alig érintette viszont a román migráció a Székelyföldet, és a szász székeket is csak korlátozottan.{24}

Az Erdélybe irányuló 18. századi román betelepülés méreteiről megoszlanak a vélemények. Jancsó Benedek közel 100 évvel ezelőtt mintegy félmillió, Dávid Zoltán a második világháború után 350–400 ezer fővel számolt, míg a legújabb magyar kutatások 200–300 ezer főt valószínűsítenek. A román történészek jelentős része viszont ezt is vitatja, és ugyanakkor számottevőnek tartja az Erdélyből Moldvába és Havasalföldre irányuló bevándorlást. A korabeli havaselvi források – írja David Prodan – egyenesen arról szólnak, hogy „egész Erdély hozzánk jön”.{25} Báró Dániel István, az erdélyi országgyűlés egyik tekintélyes tagja 1774-es memorandumában ezzel szemben azt állapította meg, hogy a románság „úgyannyira elárasztotta Erdélyt, hogy úgy látszik, három bevett nemzete közül kettőt, ha nem is múl felül, de már felér vele. Csodálatos ennek a népnek a szaporasága; látjuk ugyanis, hogy számos falu, melyet 50 évvel ezelőtt részben oláhok, részben magyarok vagy szászok vegyesen laktak, ma pedig kihalva a régi lakosok, minden helyüket az idegen oláhok termékeny sarjadéka tartja megszállva.”{26} Mi az igazság? A 18. századi erdélyi összeírások azt valószínűsítik, hogy ha volt is kivándorlás, s ha az erdélyi románság természetes szaporodása magas szintet ért is el, valamilyen mértékű román bevándorlással mindenképpen számolnunk kell. Egy hivatalos kormányhatósági számítás szerint a történeti Erdély lakosságának az 1710-es évek elején 47%-a volt magyar, 34%-a román és 19%-a szász. Fél évszázad múltán, az 1760-as években készült családösszeírások alapján viszont már több mint 60%-ra becsülhető az erdélyi románok aránya. Ilyen mértékű növekedés jelentős bevándorlás nélkül aligha képzelhető el.{27}

A nagyarányú telepítéseknek, a spontán bevándorlásnak és a viszonylag békés állapotoknak köszönhetően Magyarország összlakossága a 18. század folyamán mintegy két és félszeresére nőtt. Az 1784 és 1787 között tartott első hazai népszámlálás során összesen 8,5 millió főt regisztráltak. Ezek közül a szűkebb értelemben vett Magyarországon 6,4 millióan, a történeti Erdélyben 1,4 millióan, Horvátországban 0,6 millióan éltek. A déli Határőrvidék lakosságát is beszámítva a Magyar Korona országainak teljes népessége 9,6 millióra volt tehető.{28} Bár a lakosság etnikai-nyelvi hovatartozásával a népszámlálás nem foglalkozott, a magyarság visszaszorulása és a nemzetiségek – a keleti részeken mindenekelőtt a románság – térnyerése oly szembeötlő volt, hogy a 18. század végén ezt – Rettegi Györgytől, Kisfaludy Sándoron és Kazinczy Ferencen át Szaitz Leóig – már sokan rögzítették. „Erdély-Országban – írta például az utóbbi 1791-ben – többen vannak az oláhok magok, mintsem a’ többi Nemzetek mind öszveségesen”.{29}

A lakosság etnikai megoszlásáról először Fényes Elek közölt átfogó és viszonylag pontos számadatokat. A népszámlálások és az egyházi sematizmusok összevetésével kimutatta, hogy az 1830-as és 1840-es évek fordulóján a magyar nyelvűek aránya a magyar korona országainak teljes területén 37%-os, a Horvátország nélküli Magyarországon (Erdéllyel együtt) 43%-os, a Királyhágón túli Erdélyben azonban csak 28%-os szintet ért el. A 12,8 milliós összlakosságból a magyarok száma így mindössze 4,8, a románoké pedig 2,2 millióra volt tehető. A történeti Erdély 1,5 milliós lakosságából a románok csaknem 1 millióval (58%), a magyarok a székelyekkel együtt 470 ezerrel (28%) és a németek 220 ezerrel (14%) részesedtek.{30}

Az 1850-es népszámlálás, amely már a lakosság nemzetiségére is rákérdezett, igazolta Fényes becsléseit. A magyarok száma eszerint sem tett ki többet 4,8 milliónál (Horvátországgal 37%, anélkül 42%), a románoké pedig kicsit meghaladta a 2,2 milliót (17%, illetve 19%). A következő évtizedekben – 1850 és 1910 között – ezek a számok és arányok érdemben módosultak. A magyarok aránya 1910-re a magyar korona országaiban 48%-ra, a Horvátország nélküli Magyarországon 54,5%-ra, a történeti Erdélyben pedig 34%-ra nőtt. A románoké a Királyhágón túli Erdélyben viszont 55%-ra, a szászoké pedig 9%-ra mérséklődött. A 103 ezer négyzetkilométeres trianoni Erdély területén ugyanekkor 5,2 millió ember élt. A nemzetiségi arányok hasonlóak voltak ahhoz, mint amit a történeti Erdélyben regisztráltak. A románok a népesség 54%-át, a magyarok 32%-át s a németek 11%-át adták.{31}

A nemzetiségi arányok módosulásában három tényező játszott szerepet: a természetes szaporodás üteme, amely a magyarok körében gyorsabb volt, mint a többi nemzetiségek esetében; a tengerentúlra irányuló kivándorlás, amely több nem magyart vonzott, mint amennyi magyart, s végül a részben spontán, részben ösztönzött asszimiláció. Ez utóbbi mintegy 2 millióval járult hozzá a magyarok összesen 5,3 milliós gyarapodásához. A különböző etnikai, illetve vallási csoportok közül leggyorsabban és legnagyobb számban a zsidók integrálódtak: 1910-ben a 934 ezer izraelita vallású lakos közül 705 ezer már magyar anyanyelvűnek vallotta magát. A 60 év alatti elmagyarosodott németek száma ugyanekkor mintegy 600 ezerre, a szlovákoké pedig 400 ezerre volt tehető. Legkevésbé a falusi környezetben élő és ortodox hitű románok és szerbek magyarosodtak.{32}

A magyarok két nagy összefüggő földrajzi tömböt alkottak: a 115 ezer négyzetkilométernyi központi területet és a 15 ezer négyzetkilométernyi Székelyföldet. E két, egymástól különálló rész tette ki az ország területének 46%-át, ahol a magyarok mintegy 90%-a élt. A két magyar tömböt egy olyan, a Máramarosi-havasoktól dél felé húzódó széles sáv választotta el egymástól, ahol a románok képeztek abszolút vagy relatív többséget. Ebben az övezetben a román és kisebb részben szász községek tengeréből szigetként emelkedett ki néhány magyar enklávé Szatmárban, Szilágyságban és Biharban, valamint Kolozsvártól nyugatra, Bánffyhunyad környékén (Kalotaszeg) és Torda mellett (Torockó és környéke). Magyar többségű maradt vagy a 19. század folyamán azzá vált viszont a trianoni Erdély városainak nagy része. A hat törvényhatósági jogú város közül 1910-ben ötben élt magyar többség (Szatmárnémeti: 95%, Nagyvárad: 91%, Marosvásárhely: 89%, Kolozsvár: 83%, Arad: 73%), s csak egyben nem, a különösen kevert lakosságú Bánság központjában, Temesváron. Itt a németek alkottak 44%-os relatív többséget. A 34 rendezett tanácsú város közül a magyarok 19-ben képviseltek abszolút és négyben – köztük Brassóban – relatív többséget. A németek már csak régi szászföldi központjukban, Nagyszebenben érték el az 50%-ot, s másik három rendezett tanácsú városban (Medgyesen, Segesváron és Besztercén) csupán megközelítették azt. A románok három városban vezettek jelentősen (Vízakna: 65%, Szászsebes: 59%, Abrudbánya: 58%), míg másik háromban relatív többséget alkottak (Karánsebes: 49%, Hátszeg: 48%, Szászváros: 46%).{33}

A városok döntően magyar vagy magyar–német és a falvak jelentős részben román jellege a három népcsoport eltérő történelmi múltjával és az egyes régiók egyenlőtlen gazdasági fejlődésével magyarázható. Az 1910-es népszámlálás országos adatai azt mutatják, hogy miközben a németek körében az agrárlakosság aránya már az 50%-ot sem érte el, s a magyarok esetében is csak 52%-ot tett ki, a románok és a szerbek körében ez az arány meghaladta a 80%-ot. A különböző értelmiségi foglalkozásokon belül ehhez hasonló etnikai különbségeket regisztráltak a statisztikák, csupán fordított sorrendben. Itt a magyarok vezettek csaknem 5%-kal, akiket a németek követték 2,5%-kal, s a románok aránya alig haladta meg az 1%-ot.{34} Az iparban és a kereskedelemben, valamint az iskolázottság terén hasonló különbségek mutatkoztak. Miközben a 6 éven felüli németek körében az írni-olvasni tudók aránya 1910-re már elérte a 86 (férfiak), illetve 79 (nők) %-ot, a magyarok körében pedig a 83, illetve 75%-ot, a románoknak csak 41, illetve 25%-a tudott írni-olvasni. Míg tehát demográfiai szempontból vitathatatlan volt a román fölény, a városiasodás, polgárosodás és az ezekkel összefüggő iskolázottság terén a magyarok és a németek megőrizték történelmileg kialakult előnyüket. 1910-ben mindössze 7500 érettségizett férfi vallotta magát román anyanyelvűnek, s a középiskola legalább négy osztályát elvégzettek száma is alig haladta meg az ötezret. Ezek közül mintegy 7000 pap és pedagógus, 1000 köztisztviselő és 300 ügyvéd volt. A 12–13 ezer családra becsülhető román középosztálynak ők alkották a háromnegyedét.{35}

A MAGYAR, A NÉMET ÉS
A ROMÁN NACIONALIZMUS

Legtöbb absztrakt és ideáltipikus történelmi fogalmunkhoz hasonlóan a nacionalizmusnak sincs pontosan definiált és általánosan elfogadott meghatározása. Pszichológiai szempontból olyan érzelmi beállítottságot jelent, amely a szülőföldhöz, a nyelvhez, a hagyományokhoz és a különböző csoportazonosulási jelképekhez (zászló, himnusz, énekek stb.) való eltérő mértékű kötődést fejez ki. Politikai értelemben viszont a modern nemzetek kialakulásának, vagyis a nemzetté válás folyamatának olyan ideológiája, amelyet a saját közösség értékeinek túlhangsúlyozása és a rivális közösségek értékeinek lebecsülése jellemez. Kialakulásának első fázisában egy-egy népcsoport nyelvi és/vagy vallási egységesítésére, valamint a közös történelmi emlékezet megteremtésére és elterjesztésére törekszik. A második szakaszra a kulturálisan többé vagy kevésbé már integrált etnikai közösségek gazdasági, társadalmi és politikai érdekeinek az artikulálása, politikai mobilizációja és különböző csoportjogok kivívására való törekvés a jellemző. A nacionalizmusok végső célja általában a gazdasági erőforrások és az államhatalom megszerzése vagy részvétel azok kiaknázásában, illetve irányításában. Ebből következőleg a politikai nacionalizmus egy meglévő állam kereteinek a védelmét éppúgy szolgálhatja, mint azok lerombolását saját állam létrehozása és alkalmanként egy széttagolt kulturális közösség politikai egyesítése céljából. Ily módon támadó és/vagy védekező, szeparatista és/vagy irredenta egyaránt lehet. A 18. századtól kibontakozó, a felvilágosodás és a romantika eszméi által ösztönzött magyarországi nacionalizmusok mint cseppben a tenger tükrözték ennek a napjainkban is virulens ideológiának a többarcúságát.{36}

A török alól felszabadult magyar államnak ismeretes módon sem a régi egysége, sem a teljes függetlensége nem állt helyre. Az egyes partiumi területrészekkel (Zaránd, Közép-Szolnok, Kraszna vármegye és Kővár vidéke) megnövelt Erdély adminisztrációs szempontból nem tartozott a Habsburg Monarchián belüli Magyar Királysághoz, hanem – 1765-től nagyfejedelemségként – egészen 1848-ig saját törvényhozással és kormányszervekkel rendelkezett, és közvetlenül a bécsi udvar fennhatósága alatt állt. A politikai megosztottság ellenére a két országrész magyarsága kulturális szempontból olyan szimbiózisban élt, hogy külön erdélyi és külön magyarországi szellemi életről lényegében nem beszélhetünk. A bécsi testőrírók közül, akik az anyanyelvi kultúra fontosságára először hívták fel a figyelmet, általában a magyarországi Bessenyei Györgyre szoktunk hivatkozni. Az erdélyi Barcsay Ábrahám és Báróczi Sándor azonban ugyanezzel a művelődéspolitikai programmal léptek fel a 18. század utolsó harmadában. Egy magyar „tudós társaság” megalapításának gondolatát pedig nem is Bessenyei, hanem a székely köznemesi családból származó erdélyi református lelkész, Bod Péter vetette fel először, már 1756-ban. Az 1780-tól megjelenő első magyar nyelvű újság, a pozsonyi Magyar Hírmondó szerzői között számos erdélyi akadt, a másodikat, az 1786-tól Bécsben megjelenő Magyar Kurirt és irodalmi mellékletét, a Magyar Musát pedig a marosvécsi születésű és a 19. század elejétől Kolozsváron tevékenykedő Szacsvay Sándor adta ki. Az első akadémiai jellegű nyelvművelő és történetkutató egylet, az Erdélyi Magyar Nyelvmívelő Társaság Aranka György irányításával Kolozsváron működött 1793 és 1806 között, előbb, mint ahogy Széchenyi 1825-ös kezdeményezésére a Magyar Tudós Társaság 1830-ban megkezdte tevékenységét Budapesten. Első elnöke azonban ennek is egy erdélyi férfiú, gróf Teleki József lett, aki 30 ezer kötetes családi bibliotékájával a Magyar Tudományos Akadémia ma is működő könyvtárának az alapjait megvetette. A testület 70 tagja közül 1832-ben 9, 1847-ben pedig már 170 főből 22 képviselte Erdélyt. Kazinczy Ferenc, aki az azonos normákra épülő egységes irodalmi nyelv megteremtéséért a legtöbbet tette, nemcsak levelezett erdélyiekkel, hanem legalább két alkalommal át is kelt a Királyhágón, és olyan ottani személyiségek szellemi formálódásához járult hozzá, mint báró Wesselényi Miklós és Bölöni Farkas Sándor. Utóbbi nevéhez nemcsak az első észak-amerikai magyar úti beszámoló közzététele (1834) fűződik, hanem az első kolozsvári kaszinó megszervezése is 1828-ban, egy évvel azután, hogy Széchenyi István Pesten megalapította a Nemzeti Kaszinót. 1848-ban Magyarországon mintegy 500, Erdélyben pedig 100 ilyen, a kultúra terjesztésében és az eszmék áramlásában nagy szerepet vállaló egyesület működött.{37}

A nyelvújítással párhuzamosan haladt az európai irodalom klasszikusainak fordítása és a tartalmában hazafias, formailag pedig romantikus magyar nyelvű szépirodalom kiteljesedése. A „nagyobb hazában” ebben a szellemben alkotott Katona József, akit 1815-ben a „kisebb hazában” 1814-től megjelenő Erdélyi Múzeum pályázati felhívása ösztönzött a II. Andrással és idegen környezetével szembeni „nemzeti” ellenállás történetének (Bánk bán) megírására. Továbbá Kölcsey Ferenc, aki 1823-ban vetette papírra a magyar nemzet himnuszává vált ódáját; Vörösmarty Mihály, aki a Zalán futásában (1825) a honfoglaló magyarok hősiességét, a Cserhalomban (1825) Szent László bátorságát, lovagiasságát és a besenyők felett aratott győzelmét szedte rímekbe. S utoljára, de nem utolsósorban a történelmi regény első kiemelkedő művelője, az erdélyi báró Jósika Miklós, aki Walter Scott módján, de magyar öntudattal és büszkeséggel írta az önálló erdélyi fejedelemség korával és alakjaival foglalkozó prózai műveit. Ők és társaik avatták a magyarságot a szabadság nemzetévé, múltját pedig a szabadságért való dicső küzdelmek sorozatává, s igazolták ily módon a latin szállóigét: Extra Hungariam non est vita, si est vita, non est ita. Vagy ahogy A magyar nemzet című versében (1846) ugyanezt az érzést Petőfi kifejezte: „Ha a föld isten kalapja / Hazánk a bokréta rajta!” S innen már csak egy-két lépés szükségeltetett az ország nem magyar lakosainak lebecsüléséhez, sőt megvetéséhez. Azok attitűdjét, akik idáig jutottak, gróf Eszterházy Dénes – a jobb érzésűek, így Széchenyi rosszallását is kiváltva – így fejezte ki: „Erdélyben ember csak a magyar, az oláhval úgy lehet és kell bánni, mint a barommal.”{38}

A magyar nemzeti büszkeség forrásai közé tartoztak a magyar nép etnogenezisével kapcsolatos ábrándos hiedelmek és fantazmagóriák is. Ezek közül legnagyobb ismertségre a hun–magyar rokonság tana tett szert, amelyet először Kézai Simon, IV. (Kun) László udvari papja körvonalazott a 13. század végén, s amelyet a vizsgált korszakban mindenekelőtt Arany János népszerűsített Rege a csodaszarvasról című költeményében (1863). De rokonítottak bennünket az avarokkal, etruszkokkal, sumérokkal és különböző belső-ázsiai népekkel is. Sőt Horvát István szerint a világ ősnépének, az afrikai eredetű „szittyáknak” a meghatározó komponensét is – a palócok és a jászok mellett – a magyarok adták (Rajzolatok a’ magyar nemzet legrégibb történeteiből, 1825).{39}

A megújított magyar nyelv és a magyar szabadságeszme terjesztése, valamint a nemzeti összetartozás és büszkeség érzésének kialakítása terén nagy szerepet játszottak a színházak. A főúri kastélyokban, nagyobb városokban és a gimnáziumokban már a 18. században folyt többé vagy kevésbé rendszeres színjátszás. Az előadások nyelve azonban többnyire német vagy latin volt. Az első magyar nyelvű színtársulatok az 1790-es évek elején alakultak Pesten és Kolozsváron. Néhány évtizeddel később létrejöttek az első magyar kőszínházak: Kolozsváron 1821-ben, Miskolcon 1823-ban, Balatonfüreden 1831-ben és Pesten 1837-ben. Utóbbi alakult át 1840-ben Nemzeti Színházzá. 1823 és 1840 között a kolozsvári társulat tagjai közé tartozott Déryné Széppataki Róza, a korszak legnevesebb és legkedveltebb színésznője, aki számos alakításával bűvölte el az erdélyi városok magyarul értő színházlátogató közönségét. A színházakéhoz hasonló szerepet töltöttek be a magyar nyelvű újságok és folyóiratok – Erdélyben mindenekelőtt az 1814 és 1819 között megjelent Erdélyi Múzeum –, valamint a magyar nyelvű könyvek. Ezek száma az egész országban 1800 és 1848 között 45-ről 547-re, vagyis az összes kiadvány (115, illetve 794) 39%-áról annak 69%-ára emelkedett. A magyar nyelvű könyvkiadás központja Erdélyben a színjátszáshoz hasonlóan Kolozsvár volt, ám Brassóban, Marosvásárhelyen, Nagyenyeden, sőt Csíksomlyón is jelentek meg magyar nyelvű kiadványok.{40}

A magyar nemzeti mozgalom politikai törekvései – a polgári átalakulás kívánalma mellett – a Magyar Királyság régi egységének helyreállítására, vagyis Magyarország és Erdély egyesítésére, a nemzetiségi lakosság nyelvi-kulturális asszimilációjának előmozdítására és az ily módon kiépülő magyar nemzetállam önállóságának olyan mértékű biztosítására irányultak, hogy a birodalom osztrák felével Magyarországot lehetőleg csak az uralkodó azonossága kapcsolja össze. E célok közül 1848-ig lényegében csak a magyar nyelv uralkodóvá tétele valósult meg. 1790-től kezdődően a pozsonyi országgyűlés több olyan törvényt hozott, amelyek eredményeképpen 1844-re a latin és a német helyett a törvényhozás, közigazgatás, bíráskodás és oktatás minden szintjén a magyar lett a hivatalos, illetve kötelező nyelv.

A pozsonyi példát követve hasonló törekvések Erdélyben is felmerültek. Az 1842-es kolozsvári országgyűlés elfogadta, hogy a Szász Egyetem kivételével a Nagyfejedelemség hivatalos nyelve a magyar legyen, s hogy legkésőbb tíz éven belül a görögkatolikus és az ortodox egyháznak minden írott dokumentumában a magyar nyelvet kell használni, és ugyanilyen időtávon belül a görögkatolikus iskoláknak is át kell térni a magyar tanítási nyelvre. Ebből a javaslatból azonban a románság ellenállása és a bécsi udvar erre támaszkodó elutasító álláspontja miatt lényegében nem lett törvény. A törvényhozásban megmaradt a latin, a katonaság és a kincstár igazgatásában pedig a német nyelv használata; a falusi iskolákban továbbra is anyanyelven folyt az oktatás; a két román egyház belső ügyeit latin és román nyelven is intézhette. 1848-ig nem valósult meg az unió sem. A románok és a szászok ezt azért ellenezték, mert számarányuk és jelentőségük ezáltal nagymértékben csökkent volna, a bécsi udvar pedig azért, mert a Nagyfejedelemséggel megnövelt Magyar Királyság birodalmon belüli súlya túlságosan megnőtt volna. E téren csupán annyi történt, hogy a 18. század óta Erdélyhez tartozó partiumi területek visszacsatolásáról a pozsonyi országgyűlés 1836-ban elfogadott egy törvényt, amelyet azonban egyelőre nem hajtottak végre.{41}

A magyar politikai elit őszintén hitte, hogy a polgári átalakulás keretében nyelvi-etnikai különbségekre való tekintet nélkül végrehajtandó liberális jogkiterjesztés fejében a nemzetiségi lakosság hajlandó lesz „magyarosodni”, vagy ha arra nem is, a magyart lingua francaként, vagyis a közélet nyelveként elfogadni. Kossuth Lajos, amikor egy alkalommal figyelmeztették e feltételezés problematikusságára, magabiztosan ezt válaszolta: „Kicsinyhitűek! Nem ismeritek ti a szabadságnak varázshatását; erősebb ez, mint a nemzetiség, a vallás, a vér és baráti rokonság, melyeket mind egyesíteni képes a hazafiságban.”{42} Véleményét lényegében mindenki osztotta; különbségek csupán az eszközök megválogatásában és a folyamat ütemezésében mutatkoztak. Széchenyi, Wesselényi és mások a hosszabb távú és békés, vagyis az erkölcsi és kulturális értékek példaszerűségén alapuló asszimilációt helyeselték, és többször figyelmeztettek rá: „Az idegen ajkúakat […] anyanyelvük magány- és társaskörökbeni használatában akadályozni és azokat erőszakkal a magyar nyelv használatára szorítani sem a törvényhatóságoknak, sem egyéneknek nem szabad.”{43} A többség azonban a radikálisabb megoldásokban sem talált kivetnivalót. Sőt – éppen egy „Erdély-Országi Fő Asszonyság” szájából – elhangzott olyasmi is, hogy „A’ ki a’ Magyar nyelvet nem tudja, nem méltó az a’ Magyar’ Kenyérre”.{44}

A nyelvi asszimiláció és az „egységes” magyar nemzeti állam alternatívája a nyelvi-kulturális sokféleség elfogadása és az ország etnikai határokat követő föderalizálása, illetve különböző szintű autonóm területi egységek kialakítása lehetett volna. Ez a program először Martinovics Ignác egyik 1793-as röpiratában, illetve 1794-es reformtervében (Magyar Reformátorok Titkos Társaságának Kátéja) öltött testet. „Mivel magyar nemzeten a Magyarországhoz csatolt tartományokban élő különböző nemzetiségű népeket is értjük – olvasható ebben –, minden nemzetiségnek külön tartományt kell alkotni, külön politikai alkotmánnyal bírni és egymás közt belső szövetségre lépni. Magyarország tehát szövetséges köztársasággá alakuljon, amelyben minden nemzetiség saját nyelvével, szokásaival éljen és vallását szabadon gyakorolja.” A jakobinus mozgalom vezetője négy tagállammal számolt: Magyarországgal, Szlovákiával, a délszláv Illíriával, valamint Bánát és Erdély egy részéből kialakítandó Valachiával. A tartományok mindegyike saját nyelvét használhatta volna, csupán az országgyűlésben és „az összes tartományt érintő ügyekben” lett volna kötelező a magyar nyelv használata.{45}

Martinovics álláspontja azonban elszigetelt vélemény volt, és a továbbiakban is az maradt. Aki ekkor vagy később ilyen vagy ezekhez hasonló rendhagyó gondolatokkal állt elő, fehér hollónak számított. Igen jellemző, hogy még az a Wesselényi Miklós is, aki elismerte a Habsburg Monarchiában élő olaszok, lengyelek és csehek föderatív jellegű egyenjogúságát a németekkel és a magyarokkal, sőt a „polgári léttel bíró” horvátok Magyarországon, a szlovének Ausztrián és a szászok Erdélyen belüli különleges jogállásának a biztosítását is támogatta, a többi nemzetiség politikai entitásként való megkülönböztetését és területi különállását vagy akárcsak nyelvük használatát a közigazgatásban megengedhetetlennek tartotta, s ezeket egy „lázas agy vagy vétkes vágy szüleményének” nevezte. Különösen ellenezte az ilyen lépéseket a történelmi magyar állam határain belül, amelynek népei közül egyedül a magyart fogadta el „államalkotónak”, vagyis „polgári alkotmányunk s államunk fenntartására” alkalmasnak. A nemzetiségi nyelvek használatát – kivéve a horvátot – ezért csak olyan mértékben tartotta megengedhetőnek, hogy „azáltal a magyar nyelv terjesztése s mindenki általi megtanulása […] ne gátoltassék. Törvényhozásban és igazgatásban egy országon belül – szögezte le – több nyelv nem létezhetik.”{46}

Az írott magyar kultúrától és nemesi adminisztrációtól eltérően, amely a 18. századig döntően latin nyelvű volt, a szászok a 15. századtól a német nyelvet használták okleveleikben és hivatalos feljegyzéseikben. A tanítás ugyancsak német nyelven folyt, ami nagyban könnyítette a szász fiatalok továbbtanulását németországi egyetemeken, elsősorban Göttingában. A német nyelvterület és a Szász Egyetem közötti kapcsolatok más téren is sokoldalúak és intenzívek voltak. Ezt jelezte, hogy már a 15. században összeállították az addig latinul használt egyházi kifejezések német fordítását, majd megjelentek az első német glosszáriumok, szójegyzékek. A lutheri tanok elfogadása tovább erősítette az anyanyelv használatát. 1678-ban egy erdélyi szász tollából jelent meg az első magyarországi német nyelvtan, egy évszázad múlva pedig – Lucas Joseph Marienburg brassói evangélikus pap és iskolamester összeállításában – egy négykötetes német stilisztika (Grundlinien des deutschen Styls, 1796–1797). Ekkorra megszületett az első szászföldi regény, valamint több versgyűjtemény ugyancsak helyi szerzőktől, és Nagyszebenben megalakult a Német Társaság, amely egyik legfontosabb célját abban látta, hogy a helyi irodalmat bekapcsolja az össznémet literatúra áramába. Az első magyar nyelvű erdélyi lapot, az Erdélyi Magyar Hírvivőt (1790) megelőzve 1784-ben megjelent az első szászföldi újság, a Siebenbürger Zeitung, majd 1790-ben – az Erdélyi Múzeumot tizennégy évvel megelőzve – az első szászföldi tudományos folyóirat, a Siebenbürgische Quartalschrift. Mivel a német irodalmi nyelv az egyik szászországi dialektusra épült, az Erdélyben beszélt német nyelv megújítására lényegében nem volt szükség.

A német nyelvű erdélyi kultúra terjesztésében a magyar nyelvű kultúra közvetítéséhez hasonlóan nagy szerepet játszottak a színházak, a könyvtárak és a különféle társaságok, egyletek. Kisebb-nagyobb megszakításokkal Szebenben a 18. század közepétől működtek német nyelvű színtársulatok, és a nyomdatulajdonos, könyvkereskedő és lapkiadó Martin Hochmeister 1787–1788-ban felépítette a város első állandó színházát. 1778-ban – igaz, csak rövid ideig – még egy színházi hetilap (Theatralischer Wochenblatt) is megjelent a szászok erdélyi fővárosában. 1782-ben megnyílt Szebenben az első kölcsönkönyvtár (Magyarországon, Pesten és Sopronban csak 1787-ben), és két évre rá megalakult az első olvasótársaság. Néhány év múlva már a legtöbb szász városban működtek Lesekabinetek vagy Lesezirkelek. Samuel von Brukenthal adományának köszönhetően, aki az egyik leggazdagabb szebeni polgárcsaládból származott, és előbb a szászok grófja, majd a bécsi Erdélyi Kancellária elnöke, s végül 1777-től 1787-ig Erdély kormányzója volt, a 18. század végétől a szászok Szebenben saját múzeummal is büszkélkedhettek.{47}

A szászföldi német történelmi tudat alapjait két 17. századi literátor, Michael Weiss és Georg Krauss vetette meg. Előbbi még latinul (Liber Annalium raptim scriptus 1590–1612), utóbbi már németül írta fő művét (Siebenbürgische Chronik 1608–1665). Mindkettőjüket jellemezte a magyar–székely–szász összetartozás tudata, ám ugyanakkor a szász kulturális fensőbbség büszke hangoztatása is. Elismeréssel nyugtázták, hogy az Andreanumban lefektetett privilégiumaikat megtarthatták, és az erdélyi fejedelmeket annak alapján ítélték meg, hogy ki mennyire tartotta azokat tiszteletben. Bocskairól és Bethlen Gáborról így elismerően írtak, Báthory Gáborról viszont kritikusan. A szász történelmi tudat fontos része volt eredetük számontartása, amelyet azonban nem minden írástudó tekintett elég réginek. Johannes Tröster szebeni iskolaigazgató ezért a magyar Horvát Istvánéhoz fogható, határtalan fantáziájára hagyatkozva azt bizonygatta, hogy Magyarország és Erdély őslakói nem a magyarok és nem is a dákok, hanem a germánok voltak, akik a székelyeket is nemzették (Das Alte und Neue Teutsche Dacia, 1666). Kortársa, Laurenz Töppelt pedig azt hangoztatta, hogy az erdélyi németek a gótoktól származnak, akik viszont a dákok utódai (Origines et occasus Transsylvanorum, 1667). Ezek a fantazmagóriák annyira elterjedtek és olyan népszerűek voltak, hogy a 17. század végén maga a szászok grófja, Valentin Franck lépett fel ellenük – vénasszonyok meséjének minősítve, hogy a szászok Erdély őslakói vagy a gótok leszármazottjai lettek volna, esetleg, mivel ez is felmerült, nem II. Géza, hanem Nagy Károly hozta volna őket az országba.

A szászok eredetével, múltjával és teljesítményével kapcsolatos nézetek tudományos jellegű összefoglalására nyugállományba vonulása után Samuel von Brukenthal a neves göttingeni professzort, August Ludwig von Schlözert kérte fel. A szászok történetét Schlözer a valóságnak megfelelően a kelet-európai német telepítések részeként mutatta be. Szerepüket a magyar állam fennmaradásában azonban ő is túlértékelte. A magyarok – írta – azért tudták elkerülni a hunok és az avarok sorsát, és váltak „vad hordából” kulturált európai nemzetté, mert a németek, mindenekelőtt a szászok példát mutattak nekik, és erkölcseiket megszelídítették. „Magyarok – intette az ország uralkodó nemzetét –, ne felejtsétek el, ez a németek műve, legyetek érte hálásak vendégeitek, a hospites iránt, akár hívtátok őket, akár hívatlanul jöttek be” (Kritische Sammlungen zur Geschichte der Deutschen in Siebenbürgen, 1795–1797).

Erdély közvetlen Habsburg-uralom alá helyezése a török kiűzését követően a szászokat reménykedéssel és nagy várakozással töltötte el. Úgy érezték, hogy az új helyzetben nemcsak régi privilégiumaikat őrizhetik meg, hanem újakat is szerezhetnek. És Bécs mutatott is erre hajlandóságot. Kolonich Lipót esztergomi érsek, aki a Magyar Királyság birodalmon belüli helyének kidolgozásával foglalkozó bizottság elnöke volt, egy alkalommal kijelentette: „A legnagyobb gonddal teszem magamévá a szászok érdekeit, törekvésem az lesz, hogy jótevőtök legyek, mert németek vagytok.” Bécsben még az is felvetődött, hogy a három nemzet uniójának felszámolásával Királyföldet közvetlenül a központi kormányszervek alá rendelik, és újabb német telepesekkel erősítik meg. Bár ez utóbbira végül nem került sor, Mária Terézia számos módon kifejezésre juttatta rokonszenvét. A szász patríciusok közül sokan nemességet, sőt néhányan báróságot kaptak, s megnyíltak előttük az erdélyi és a bécsi kormányhivatalok is. Samuel von Brukenthal, aki évtizedeken át Mária Terézia bizalmasa és az új bárók egyike volt, nyíltan hirdette, hogy a szászok számára Erdélyben vezető szerepet kíván biztosítani. Ő érte el, hogy a magyar nemesek és a székelyek továbbra sem költözhettek be a szász városokba, valamint azt is, hogy mérsékelték a szászok adóterheit, és a továbbiakban ők is használhatták az addig csak a magyar és székely rendi nemzet tagjait megillető „inclyta” (jeles) megnevezést.

Egészen másként alakult viszont a szászok kapcsolata II. Józseffel, aki a centralizált birodalmi közigazgatás megteremtése érdekében nemcsak a vármegyék autonómiáját számolta fel, hanem a szászok évszázados önkormányzati jogait is. Megszüntette a Szász Egyetemet, melynek vagyonát lefoglalta, és a szász székeket a székely székekkel együtt az újonnan létrehozott vármegyékbe tagolta. Különösen fájdalmasan érintette a szász polgárokat a concivilitás elrendelése 1781-ben, amelynek értelmében bárki beköltözhetett városaikba. Mindezt betetézte azzal, hogy 1786-ban Brukenthalt felmentette kormányzói tisztje alól. Ezért amikor 1790-ben II. József – a concivilitás kivételével – a szászokra vonatkozó rendeleteit is visszavonta, a szász polgárok a magyar és székely nemesekkel együtt ünnepeltek. Hamarosan kiderült azonban, hogy csak II. József reformjaival szemben mutatkozott közöttük nézetazonosság, egyébként eltértek érdekeik. Az 1790–1791-es kolozsvári országgyűlésen a magyar és a székely képviselők közül többen a magyar nyelvi törekvések és az unió mellett nyilatkoztak, miközben a szászok a concivilitás eltörlését követelték, ellenezték az uniót, és ragaszkodtak régi privilégiumaikhoz.{48}

A román nemzeti ébredés előfutárának Inocenţiu Micu-Klein tekinthető, akit 1729-ben neveztek ki a balázsfalvi – hivatalosan a gyulafehérvári és fogarasi – görögkatolikus püspökség élére. Ezzel egy időben III. Károly bárói rangra emelte, miáltal automatikusan az erdélyi országgyűlés tagja lett. Kezdetben papjai jogaiért harcolt, mindenekelőtt a jobbágyi szolgáltatások alóli felmentésükért és a tizedszedés biztosításáért, amit Lipót 1701-ben megígért az uniót választó papoknak. A későbbiekben azonban egyre inkább szót emelt a románság egészének jogaiért, így például negyedik nemzetként való elismerésükért is. Az erdélyi rendek számára, akik már a püspök bárósága és a natio Valachica kifejezés ellen is dühödten tiltakoztak, ez utóbbi természetesen elfogadhatatlan volt. A görögkatolikus papok tizedszedési jogát pedig azzal utasították el, hogy ilyennel a protestánsok sem rendelkeznek. Micu-Klein kezdte el hangoztatni a románok számbeli fölényét és római eredetét is. A Traianus császár kora óta tartó folytonosság gondolatának pontos forrását nem ismerjük; a magyar humanisták – például Bonfini vagy Oláh Miklós – feltevéseire ugyanúgy támaszkodhatott, mint néhány moldvai krónika vagy a szász történetírás egyes megállapításaira. Követeléseinek nyomatékosítása érdekében a püspök 1744-ben zsinatot hívott össze Balázsfalvára, amelyen a görögkatolikus klérus mellett ortodox pópák, sőt világiak, éspedig nemesek és jobbágyok is részt vettek. Az erdélyi románok történetében ez volt az első ilyen gyűlés, amely összetételénél és a püspök addigi követeléseit megerősítő határozatainál fogva nemcsak az erdélyi rendek körében, hanem Bécsben is nyugtalanságot váltott ki, és végül oda vezetett, hogy Mária Terézia vizsgálatot rendelt el a román érdekek első nagy hatású szószólója ellen. Mivel ennek kimenetele nem lehetett kétséges, a püspök Rómába menekült. A Szentszék azonban ugyancsak neheztelt rá, és 1751-ben püspöki rangjáról is lemondatta. Kegyvesztettként halt meg 1768-ban Rómában, ahonnan csak 1997-ben kerültek vissza hamvai Balázsfalvára.{49}

A római eredet eszméje és a románság összetartozásának tudata a 18. század második felében tovább terjedt és erősödött. Ebben nagy szerepet játszott a balázsfalvi püspökség, ahol 1754-ben egyszerre három iskola nyílt meg: egy elemi, egy középiskola és egy papnevelde. 1755-ben ugyanitt nyomda is létesült. Ezek anyagi alapjait a püspökségnek adományozott tekintélyes uradalom jövedelme biztosította. Az 1760-as években megszervezett erdélyi határőrvidék keretében felállított román határőrezredek ugyancsak hozzájárultak a román nemzeti tudat erősödéséhez. Ezeknek eleinte csak a legénysége volt román, ám fokozatosan a tisztek is közülük kerültek ki. A két ezred székhelyén, Naszódon és Orláton latin és német nyelvű középiskolák, az egyes századok helyőrségi központjaiban pedig román nyelvű népiskolák létesültek. II. József uralkodása újabb lökést adott a román nemzeti mozgalom kifejlődésének. Ekkor került sor a román nyelvű állami közoktatás megszervezésére, amelynek iskoláiba ortodox hitű gyermekek is járhattak. A század végén egész Erdélyben mintegy 300 román nyelvű népiskola működött, amelyek tanítói a balázsfalvi, temesvári és nagyváradi képzőkből kerültek ki.

II. József uralkodása idején robbant ki az utolsó nagy parasztfelkelés, amelynek központja az Erdélyi-érchegység, vezetője egy móc paraszt, Horea, résztvevői pedig a vidék zömmel ortodox vallású román jobbágyai voltak. A lázadást az váltotta ki, hogy az uralkodó 1784-ben elrendelte az erdélyi határőrök létszámának növelését. A jobbágyi terhektől szabadulni akaró román parasztok tömegesen jelentkeztek a sorozásra, a helyi közigazgatás magyar vezetői viszont akadályozták a munkaerő menekülését. Ebből hamarosan olyan összetűzések keletkeztek, amelyek során a felkelők nemesi udvarházak tucatjait égették fel, rátámadtak az urakra és jómódúakra, akik közül sokat megöltek, több száz embert erőszakkal ortodox hitre térítettek, s a nem román papokat elüldözték. A mozgalom tehát részben antifeudális, részben vallási jelleget öltött, ugyanakkor nemzeti és markánsan magyarellenes vonásokkal is rendelkezett. A felkelés leverése után felvett jegyzőkönyvek tanúsága szerint a lázadás vezetőinek és résztvevőinek egy része tudott a románok római eredetét valló elméletről, s ebből kiindulva Erdély hivatott urainak a románokat tartotta. „Feljött a románok csillaga, a magyarok menjenek Scythiába, mivel ők régibb lakosai a hazának” – hangoztatta állítólag egy tordai román paraszt. Az inákfalvi görögkatolikus esperes pedig így nyilatkozott: „a magyarok az országban rövid idő múlva mind egy lábig odalesznek, mert ugyanis a magyarok mesterkedtek azon, hogy a románokon uralkodhassanak; erősen fel is kaptak volt, de most a románok ugyan talpon állanak, úgy, hogy a magyaroknak nyakakat a románok már talpak alá kapták.” Az erdélyi magyar történelmi emlékezetben mindezek miatt Horea, a „dákusok királya”, illetve „első fejedelme”, akit elfogatása után egyik alvezérével együtt Gyulafehérvár főterén kerékbe törtek, úgy maradt meg, mint aki a magyarság kiirtására törekedett.{50}

A 18. századi román törekvéseket egy 1791-es felségfolyamodványban (Supplex Libellus Valachorum Transsilvaniae, vagyis Az erdélyi oláhok könyörgő kérelme) összegezték. Ezt Iosif Meheşi, az Erdélyi Udvari Kancellária titkára és néhány, az erdélyi román püspökségeken dolgozó társa fogalmazták meg Micu-Klein fél évszázaddal korábbi kérvényeinek szellemében. Demográfiai fölényükre és főleg őslakos voltukra hivatkozva egyenlő elbánást igényeltek a román nyelv, a két román felekezet és az egész román nép számára. Az „egyenlő elbánás” magában foglalta az arányos képviseletet a törvényhozásban és a közigazgatás minden szintjén, valamint azt, hogy a román többségű körzetekben románul is nevezzék meg a településeket, a folyókat és a hegyeket. A folyamodvány, amelyet az uralkodó megfontolásra megküldött az erdélyi országgyűlésnek, ugyanolyan vihart kavart, mint annak idején Micu-Klein kérvényei. A dákoromán kontinuitás eszméjét a magyar rendek fikciónak nevezték, amely legfeljebb a hátszegi és Fogaras környéki románokra igaz, közülük viszont sokan nemességet kaptak vagy kereskedők és polgárok lettek, tehát ugyanolyan helyzetben vannak, mint Erdély minden más nációja. A felvilágosodás Erdélyben is ismert tanai ellenére a rendek tehát ragaszkodtak a nemesi alkotmányhoz, s a nép nemzetbe emelésétől – bármilyen etnikumról legyen is szó – egyelőre még elzárkóztak.{51}

A szászok és a magyarok pezsgő kulturális életéhez képest a román művelődés a 18. század végéig gyerekcipőben járt. Első nagy fellobbanása a 18. és a 19. század fordulóján alkotó három görögkatolikus papnak, Samuil Micunak, az egykori püspök unokaöccsének, Gheorghe Şincainak és Petru Maiornak köszönhető, akiket erdélyi triászként vagy iskolaként tart számon a történetírás. Hozzájuk kötődik a román nyelv megújítása, vagyis latin jellegének kidomborítása és a cirill betűs írás latin betűssel való felváltásának szorgalmazása. Az új román nyelv grammatikája, melyet Micu és Şincai állított össze, 1780-ban jelent meg (Elementa linguae Daco-Romanae sive Valachicae). Az új nyelven Micu egy imádságoskönyvet is kiadott. Nekik köszönhető a román nyelv irodalmi nyelvvé tétele, ami azonban a nép nyelvétől való eltávolodást is jelentette. Az erdélyi triász tevékenységének másik fontos eleme a római eredet tanának részletes kifejtése és további terjesztése volt. Ezt a feladatot elsősorban Petru Maior végezte el, akinek 1812-ben jelent meg Budán Istoria pentru începutul românilor în Dachia című műve. 1825-ben egy román–latin–magyar–német szótárt is kiadott, s a tanítók számára megjelentetett egy román nyelvű „vezérkönyvet”.{52}

A román irodalmi nyelv és a közös nyelven alapuló román nemzeti eszme elterjesztése terén kiemelkedő szerepet játszott az 1838-tól Brassóban megjelenő első román nyelvű politikai hetilap, a Gazeta de Transilvania és ennek irodalmi melléklete, a Foaie pentru minte, inimă si literatură. George Bariţ, a lapok szerkesztője – a magyar nyelvművelőkhöz hasonlóan – azzal indokolta vállalkozásának elindítását, hogy „egy idegen nem ír román nyelven, annál kevésbé román szellemben”. „A románság – tette hozzá egyik 1839-es cikkében – különben is megtántoríthatatlanul el van tökélve, hogy nyelvét évszázadokon át megőrizze és ápolja, és kiirtását sohasem fogja hagyni.” Ebből logikusan következett, hogy amikor az erdélyi országgyűlésen előkerült a magyar nyelv államnyelvvé tétele, a lap számos cikkben tiltakozott ellene. A román óhajokat Bariţ három pontban foglalta össze: anyanyelvű oktatás az elemi és a középiskolákban; a román nyelv használata az egyházakban, a papképzésben és a tanítóképzésben; s végül a törvények, rendeletek és egyéb közigazgatási intézkedések közzététele román fordításban. A korábbi román politikai követelésekhez képest ez egy mérsékelt platform volt, és joggal számíthatott volna az országgyűlés támogatására. Ám nem ez történt; a rendek ezt is lesöpörték az asztalról. Pedig Bariţ más megnyilatkozásaiban is mérsékletet tanúsított, és ezek alapján méltán tartható a transzilvanizmus egyik első román képviselőjének. „A gondviselés és a sors ebbe a szép és mindnyájunk számára drága hazába századok óta annyi nemzetet és felekezetet dobott bele. Miért keserítjük tovább egymás napjait? Miért ne élnénk valamennyien ugyanazon anya gyermekeiként? Miért keresnők boldogulásunkat csak elválasztó, széttépő szeparatizmusban? […] Miért ne néznénk férfiasan a jövő szemébe? És ha még uralkodnak köztünk előítéletek, ha a nyelv, a vallás, az ősi szokások még elválasztó falat emelnek közénk, miért ne kímélnők egymást, miért ne gyújtanánk közösen világosságot? Tehát igazságot és békét, uraim!” – írta 1846-ban, a többnyelvű és föderatív berendezkedésű Észak-Amerika és Svájc példájára hivatkozva.{53}

A szászoktól eltérően, akik kibocsátó közegükkel közvetlenül nem érintkeztek, az erdélyi románokat csak a Kárpátok gerince választotta el a fejedelemségek ugyanolyan származású, nyelvű és nagyrészt azonos vallású románjaitól. Utóbbiak körében a 19. század elejétől találkozhatunk a nemzeti ébredés első jeleivel. Ebben jelentős szerepet játszottak az erdélyi iskola második és harmadik nemzedékéből ide vándorolt fiatal értelmiségiek, elsősorban tanítók. Az első, s egyben a legjelentősebb áttelepülő Gheorghe Lazăr volt, aki néhány bojár támogatásával 1818-ban az egyik bukaresti kolostor iskolájára építve megteremtette a román nyelvű felsőoktatást. A dákoromán kontinuitás tanára és a nyelvi összetartozás tényére hamarosan új politikai program épült: Erdély és a fejedelemségek egyesítése, amely elsősorban a havasalföldi értelmiséget ragadta magával. Az ottani nemzeti liberálisok vezére, Ion Câmpineanu az 1830-as években az elsők között fogalmazta meg Erdély és a fejedelemségek egyesítésének s ezáltal egy román nemzeti állam létrehozásának gondolatát. A moldvaiak reálisabban gondolkodtak és óvatosabban terveztek. A neves történész és későbbi miniszterelnök, Mihail Kogălniceanu a dákoromán kontinuitás eszméjét „mániának”, illetve „betegségnek” tartotta. Ám Dácia az ő szemében is az összes román összetartozását jelképezte. 1840-től lapot szerkesztett Dacia literară címmel az egységes román nyelv és irodalom megteremtésének szándékával. Mint egyik 1843-as előadásában kifejezte: „hazámnak tekintem azt a területet, ahol románul beszélnek, és nemzeti történelemnek […] Moldva, Havasalföld és az erdélyi testvérek történetét.” Az állandó orosz fenyegetés és a Habsburg Monarchia többszörös erőfölénye miatt azonban egyelőre csak Moldva és Havasalföld egyesítését tartotta reálisnak.{54}

A magyar, szász és román nacionalizmus érdekei és céljai közötti nagy különbségek 1848–1849-ben mutatkoztak meg először teljes élességgel. Bár a polgári átalakulás programját a fiatal román értelmiségiek is támogatták, az unióval és nemzeti jogaik érvényesítésével kapcsolatban kezdetben megoszlott a véleményük. Az áprilisi törvények, amelyek a nemzetiségek nyelvi és egyéb követeléseire nem is reagáltak, rögzítették viszont, hogy az országgyűlés és a megyegyűlések tanácskozási nyelve a magyar, egyértelműsítették a helyzetet. A román vezető rétegekben felébredt az asszimilációtól, illetve a nemzethaláltól való félelem, és ez szembefordulásra ösztönözte őket. Az ellenállás központjává Balázsfalva, egyik legfőbb hangadójává pedig Simion Bărnuţiu filozófus, jogász és teológiatanár vált. Bărnuţiu követelései általában a nemzeti egyenjogúság és önrendelkezés eszméje köré rendeződtek, ám ehhez gyakran társult magyarellenesség és hegemóniavágy. 1848. május 14-ei balázsfalvi beszédében kijelentette például, hogy „a mi hazánk [értsd: Erdély] a természettől magas falakkal övezett vár, amelyek nélkül a pannóniai mezők magyarjai mezei nyulakként ki vannak téve az ellenség támadásainak”, „és ha nem lesz unió, megszakad az erdélyi és pannóniai magyarokat összekötő kapcsolat, és az erdélyi magyarok lassan el fognak enyészni”.{55}

A május 15-ére, Balázsfalvára összehívott román nemzeti gyűlés egyik hangadója ugyancsak ő volt, noha az elnöki tisztet Ioan Lemeni görögkatolikus és Andrei Şaguna görögkeleti püspök töltötte be. A 40 ezer ember jelenlétében elfogadott határozatok számarányuknak megfelelő országgyűlési és közigazgatási képviseletet követeltek a románság számára, továbbá a román nyelv használatát „minden dolgokban”. Proklamálták, hogy a „román nemzet kéri a nép felfegyverkezését, vagyis nemzeti őrsereget”, és hogy a román katonaságot román tisztek vezessék. Továbbá a „a román papság javadalmazását az állam pénztárából”; „román iskolák létesítését minden faluban és városban, gimnáziumokat, katonai és technikai intézeteket és papi szemináriumokat, valamint egy román egyetemet”. Végül felhívta a határozat „az együtt lakó nemzeteket, hogy mindaddig ne tárgyaljanak a Magyarországgal való unió kérdéséről, amíg a román nemzet nem válik alkotmányos és szervezett, a törvényhozás házában tanácskozó és határozati-szavazati joggal felruházott nemzetté”. A határozatok megvalósításának előmozdítására és általában a román érdekek képviseletére a gyűlés nemzeti komitét választott, amelynek elnöke Şaguna püspök lett.{56}

Néhány nappal a balázsfalvi gyűlés után, május 29-én összeült a kolozsvári diéta, amelynek első dolga volt, hogy elfogadta a polgári jogegyenlőség elvét nemzeti, nyelvi és vallási különbségre való tekintet nélkül, s egyben megszavazta az uniót, amely a királyi szentesítés után, június 10-én emelkedett törvényerőre. Annak viszont, hogy a románok számára külön nemzeti jogokat adjanak, továbbra sem érezték szükségét. Ráadásul a választójogot is szűkebbre szabták, mint a pozsonyi országgyűlés. Magyarországon négyszeresére, Erdélyben legfeljebb másfélszeresére nőtt a szavazójogosultak köre. A szabályt erősítő kivételre ismét Wesselényi báró szolgáltatott példát: augusztus 25-én az országgyűlés felsőháza előterjesztette törvényjavaslatát a „hon román ajkú polgárainak” „óhajtásaival” kapcsolatban. Ebben elsősorban nyelvi téren kívánt engedményeket tenni. Javaslata és a Şaguna vezette román küldöttséggel folytatott tárgyalások alapján a magyar országgyűlés 16 pontos törvényjavaslatot dolgozott ki az „erdélyi románokról”. A korábbiakhoz képest ebben a következő engedményeket tette: az egyházi életben és saját tanintézeteikben elemitől a legfelsőbb szintig minden téren, a románok lakta községekben és körzetekben pedig bizonyos korlátok között elismerte a román nyelv használatának jogát; a román nemzetőrségek vezényleti nyelve egyelőre a magyar, de emellett a román is „gyakoroltatik”; a közigazgatásban a románok „képességük tekintetbe vételével, igazságos arányban alkalmazandók”, és a megyei közgyűlésnek akkor is tanácskozó tagjai lehetnek, ha csak értik, de nem beszélik a magyar nyelvet; az alsó- és középfokú iskolák létesítése és fenntartása terén a románok ugyanolyan jogokat élveznek, mint a többi nemzetiség; a magyar egyetemeken „román nyelv és literatúrai tanszékek állíttatnak fel”; a katonai intézetekben „román növendékek is fognak képeztetni”.{57}

A román nemzeti ébredés előfutára, Inocenţiu Micu-Klein számára egy évszázaddal korábban ezek az engedmények még valószínűleg elfogadhatók lettek volna. Ekkor azonban már nemcsak a radikális, hanem a mérsékelt román nemzeti politikusokat sem elégítették ki. Különösképpen úgy nem, hogy szeptemberre a bécsi udvar és a forradalmi magyar kormány között is kenyértörésre került sor. Báró Puchner Antal altábornagy, erdélyi főhadparancsnok – Bécs tudtával és akaratának megfelelően – akadályozta a magyar kormány toborzásra vonatkozó rendeletének végrehajtását; az orláti és naszódi határőrezredek fellázadtak, és Bécs, illetve Puchner mellé álltak; Bărnuţiu pedig a román falvak népét uszította és szervezte. Ez az új helyzet tükröződött a szeptember 25-re összehívott újabb balázsfalvi gyűlés határozataiban, amelyeket már nem is a magyar kormányhoz, hanem az uralkodóhoz juttattak el. Ebben kinyilvánították, hogy Erdély és Magyarország unióját nem ismerik el, ahogy az új magyar minisztériumot sem, amelynek egyes intézkedéseit „terrorizáló rendszabályoknak”, magát a rendszert pedig „terrorista rendszernek” nevezték. Kijelentették, hogy utasításokat csak az uralkodótól és a bécsi kormányszervektől, valamint az erdélyi főhadparancsnokságtól fogadnak el. Kérték egy erdélyi országgyűlés mielőbbi összehívását a három nemzet tagjaiból számarányuknak megfelelően, és egy ideiglenes erdélyi kormány kinevezését ugyancsak a demográfiai arányok alapján, valamint saját „őrsereg” felállítását a főhadparancsnokság támogatásával.{58}

Az arrogáns hangra Kossuth hasonló arroganciával válaszolt. Október 10-i kiáltványában megfenyegette a román népfelkelőket, hogy ha nyolc napon belül nem teszik le a fegyvert, akkor hazaárulóknak nyilváníttatnak, akikre halál vár. Egy hét múlva Puchner népfelkelést hirdetett az illegitim és „terrorista” magyar uralom ellen, a felfegyverzett román szabadcsapatokat pedig felszólította, hogy az ellenállókat „fel kell koncolni”, és a falvakat – félelemkeltés céljából – fel kell gyújtani. Néhány héten belül Erdély lángokban állt; a polgárháborúvá fajult konfliktusban kölcsönösen előfordultak fosztogatások, statáriális jellegű kivégzések és véres leszámolások. Az áldozatok száma mindkét oldalon több ezerre, sőt valószínűsíthetően több mint tízezerre becsülhető.{59}

A románokhoz hasonlóan az erdélyi szászok körében is akadtak olyanok, akik nemcsak a polgári átalakulást helyeselték, hanem az uniót is elfogadták. A többség azonban féltette korábbi privilégiumait, és ezek védelmében részben a románok felé közeledett, részben új jogi státust kért a bécsi udvartól. Az utóbbiak közé tartozott maga a Szász Egyetem comese, Franz Salmen és tisztviselőinek legtöbbje. Ők álltak annak az 1848. április 25-én összeállított felségfolyamodványnak a hátterében, amely teljes egyértelműséggel szögezte le, hogy „Nem kívánjuk az uniót”, mert ha ez megtörténne, akkor „Erdély, Magyarország egy töredékrészévé lesüllyedve, szellemi és anyagi fejlődésben hátráltatnék, és csupán magyar központosító érdekek kizsákmányoltjává lenne”.{60} Egy másik beadványukban, amely mögött Stephan Ludwig Roth evangélikus lelkész, író és pedagógus, a „szászok Széchenyije” állt, azt kérték, hogy a szász autonóm területet önálló koronatartományként közvetlenül rendeljék a császár alá. Mindebből következett, hogy az erdélyi polgárháborúban a szászok mindvégig a császáriakat támogatták; maga Roth 1848 októberétől a küküllővári szász falvak teljhatalommal felruházott császári biztosa volt.{61}

A magyar állam főhatósága alól kiszakadni kívánó szász elképzelésekhez hasonló gondolatok 1849 elejére a román vezetők körében is felmerültek. Ez tükröződött abban a memorandumban, amelyet Andrei Şaguna püspök nyújtott át I. Ferenc Józsefnek 1849 februárjában. Minden korábbi román követelésen túltéve ebben már nem arányos képviseletről, hanem a románok kiterjedt autonómiájáról volt szó egyházi, oktatási és közigazgatási tekintetben egyaránt. Az önkormányzat élén „nemzeti főnök” állt volna, akit egy nemzeti közigazgatási tanács (román szenátus) és az évente összehívandó „nemzeti gyűlés” látott volna el iránymutatással. Az uralkodó felvette volna a „románok nagyhercege” címet, a birodalmi kormányban helyet kapott volna egy román miniszter, és a birodalmi parlamentben annyi román képviselő, amennyi a számarányuk alapján megilletné a románságot. Bár az uralkodó megígérte a beadvány kedvező elbírását, a március 4-én kibocsátott olmützi (úgynevezett oktrojált) alkotmányban a románok külön jogairól egyetlen szó sem esett, sőt abban még a román szó sem fordult elő.{62}

A nemzeti ellentétek eszkalációja és a Habsburg-udvar ármánykodása 1849 tavaszára több magyar vezetőben megérlelte azt a gondolatot, hogy a reformkori liberális nemzetállami koncepciót érdemben módosítva az ország nemzetiségeit nemcsak egyéni, hanem kollektív jogokkal is fel kell ruházni. Ez vezetett oda, hogy Kossuth kapcsolatba lépett az érchegységi román ellenállók vezetőjével, Avram Iancu egykori marosvásárhelyi joggyakornokkal, akit népe a „havasok királyának” nevezett. Kossuth követe, Ioan Dragoş Bihar megyei országgyűlési képviselő amnesztiát, széles körű nyelvi jogokat, az egyházi és iskolai ügyek szabad kezelését, valamint a románok lakta községek ügyintézésének román nyelvűvé tételét ajánlotta a felkelőknek, amit azok a május 5-ei topánfalvi gyűlésükön tárgyalási alapként el is fogadtak. Mielőtt azonban a részletek tisztázására sor kerülhetett volna, Hatvani Imre őrnagy magyar nemzetőreivel csalárdul a tárgyalásoknak helyet adó Abrudbányára támadt, ami a románok szemében hiteltelenné tette Kossuth ajánlatát és követét. A félreértésért nemcsak Dragoş, hanem több száz Verespatak és Abrudbánya környéki magyar, valamint Hatvani visszavonulásra kényszerített alakulatának számos embere is az életével fizetett.{63}

A nyár folyamán még egy kísérlet történt a megbékélésre. Május végén Debrecenbe érkezett Nicolae Bălcescu, aki 1848 nyarán a havasalföldi forradalmi kormány egyik meghatározó tagja volt, majd a török és az orosz csapatok szeptemberi bevonulása után Erdélybe menekült. A fiatal forradalmártól és társaitól nem állt távol a román területek – a fejedelemségek mellett Erdélyt is beleértve – egyesítése, legalábbis erről tanúskodik a kormány Frankfurtba, a német nemzetgyűléshez küldött követének két memoranduma. Ezek egy Horvátország és Erdély nélküli Magyarország és a minden román területet felölelő Nagy-Románia olyan szoros szövetségét vizionálták, amely Németországra támaszkodva hatékony védelmet biztosított volna a pánszlávizmus ellen, s egyben a keleti német érdekek érvényesülésének is erős garanciája lett volna.{64} A havasalföldi forradalom katonai vezetője márciusi levelében lényegében ugyanezt ajánlotta Kossuthnak. Egy olyan magyar–román szövetségi állam tervét körvonalazta, amelynek egyik pillére Magyarország, a másik „kilencmillió román”, vagyis Erdély és a fejedelemségek lett volna. Felmerült, hogy az új nemzeti elrendeződést népcserével kellene egybekapcsolni. Ennek keretében az erdélyi székelyeket a Bánságba, a magyarországi románokat pedig Erdélybe és a fejedelemségekbe telepítették volna. Kossuthtal folytatott tárgyalásai során Bălcescu ilyen konkrét és messzemenő elképzelésekbe nem bocsátkozott. Azt mindenesetre hangsúlyozta, hogy Magyarország előtt két út áll: vagy Ausztriával fog össze, vagy a román fejedelemségekkel. A nemzetiségekkel pedig mindenképpen meg kell békélnie, mert egyébként azok olyanok lesznek a magyarok számára, mint Lengyelország az oroszok és Írország az angolok számára.{65}

A tavaszi hadjárat sikereiből új erőt merítő Kossuth és vezetőtársai nem siettek a válasszal. S amikor végre elszánták rá magukat, akkor sem ígértek többet annál, mint amit Dragoş közvetített áprilisban Iancunak. Ebben a helyzetben érkezett meg Iancu június végi két levele, amelyekben a gerillavezér a történtek ellenére kifejezte hajlandóságát a megbékélésre. Ha a magyarok végre valóban elszánnák magukat komoly engedményekre – írta –, akkor még mindig kész lenne felhagyni a háborúskodással, mert „a két testvér harcában a magyar sem ma, sem a jövőben nem beszélhet a román nélkül, sem a román a magyar nélkül”. A békülékeny hangra Kossuth is békülékenyebb hangon válaszolt, ám ebben valószínűleg a hadihelyzet válságosra fordulása is szerepet játszott. „A magyaroknak az oláhval s az oláhoknak a magyarral testvéries egyesülésében van mindegyiknek boldog jövője” – nyugtázta a kéznyújtást.{66}

A közeledés eredményét két 1849. július 14-ei dokumentum tartalmazta. A románok és a magyarok megbékélésének alapjául szánt tervezet (Projet de pacification) megismételte a szeptemberi törvényjavaslatban már kilátásba helyezett nyelvhasználati jogokat egyházi, iskolai és közigazgatási téren, és hangsúlyozta, hogy a magyar nyelv használata csak annyiban lesz kizárólagos, amennyiben az „a magyar álladalom fenntartására szükséges”, vagyis az országgyűlésben és a központi kormányszervekben. A románok régi követelése teljesült azzal, hogy a tervezet elismerte: az „oláhok” külön nemzetiséget alkotnak, amelyet a jövőben minden hivatalos iratban románnak fognak nevezni. A román nemzetiség képviselői „vallási és iskolai ügyekre nézve” évenként külön „kerületi és közgyűléseket” tarthatnak, s a román többségű községekben a nemzetőrök kizárólagos vezényleti nyelve a román lesz. Mindezek együtt a kulturális autonómia kifejlett szintjét jelentették. Számos pont foglalkozott az ellenállás bázisaként szolgáló „görög szertartású románokkal”, akik a továbbiakban szabadon választhatták püspökeiket, beleértve „főnöküket”, a karlócai szerb metropolita helyébe lépő „patriarchát” is. Alapítványaikat, templomaikat és iskoláikat, melyek ugyanolyan állami támogatásra jogosultak, mint a más vallásúak esetében, maguk kezelhetik, és a pesti egyetemen külön hittudományi kart szerveznek számukra. A felkelőknek a dokumentum „teljes és általános bűnbocsánatot” ígért, feltéve, ha fegyvereiket két héten belül beszolgáltatják, és Magyarország függetlenségére felesküdnek. A másik dokumentum a Szegedre költözött képviselőház határozata volt a nemzetiségekről általában. Ez ugyanazokat a nyelvi és közigazgatási jogokat helyezte kilátásba, mint a megbékélési tervezet, ám azzal a különbséggel, hogy ebben évente megtartandó nemzeti gyűlésekről és saját nyelvükön kommandírozandó nemzetőrökről nem esett szó.{67}

A románok és magyarok közötti megbékélési tervezetet egy bukott forradalom külföldre menekült minisztere és egy bukás szélére sodródott másik forradalom rövidesen ugyancsak emigrációba kényszerülő kormányzója írta alá. A nemzetiségi határozatot pedig egy olyan képviselőház fogadta el, amelynek fogyatkozó számú tagjai három nap múlva tovább menekültek Aradra, és amely utolsó ülését augusztus 11-én tartotta – 11 fővel. A két dokumentum tehát, noha Bălcescu tanácsára Iancu augusztus 3-án felfüggesztette hadműveleteit, csak szimbolikus jelentőséggel bírt, reálpolitikai következményekkel nem járt.

A világosi fegyverletétel utáni években új feltételek között folytatódott a magyarok és nem magyarok egy államon belüli együttélésével kapcsolatos nemzetiségpolitikai diskurzus. Az emigrációt választó magyar vezetők tovább távolodtak a magyar nemzetállam reformkori eszméjétől, és eljutottak a decentralizált államszervezet és a demokratikus önkormányzatiság olyan koncepciójáig, amelyet a modern politológiai irodalom a szubszidiaritás és a személyi elvű kulturális autonómia fogalmaival szokott illetni. Ezek a gondolatok a legteljesebb formában Kossuth 1851-es törökországi alkotmánytervében jelentek meg. Ez minden szinten a helyi lakosságra bízta volna a nyelv megválasztását, s az egy nemzetiséghez tartozók ezen túlmenően „nemzeti egyletet” hozhattak volna létre megválasztott „főnökkel”, „vajdával” vagy „hospodárral” az élén, amely az egyházi és iskolai ügyeket a központi kormányzattól függetlenül, autonóm módon intézhette volna.{68} Az ország belső szerkezetének átalakítása mellett Kossuth és társai a magyar állam külkapcsolatait is új alapokra kívánták helyezni. Meggyőződésükké vált, hogy függetlenségének kivívása után Magyarországnak konföderációra kell lépnie a térség többi államával, elsősorban az ekkortájt önállósulni kezdő balkáni kisállamokkal. Ezzel összefüggésben Kossuth már száműzetése kezdetén, 1849 októberében Vidinben felvázolta egy Lengyelországból, Magyarországból, Horvátországból, Szerbiából és a román fejedelemségekből alakítandó államszövetség (Észak-keleti Szövetséges Szabad Státusok) tervét. Később kissé módosította álláspontját. 1862-es elképzelése szerint az ekkor már Dunai Szövetségnek nevezett konföderáció öt tagállamból (Magyarország, Erdély, Románia, Horvátország és Szerbia) állt volna.{69}

Bár Kossuth elgondolásai a magyar politikai gondolkodás csúcsteljesítményei közé tartoznak, nem szabad elhallgatni, hogy gyakorlati programként semmiféle realitással nem rendelkeztek. Nemcsak azért, mert az otthoni magyar politikusok Horvátország, s különösen Erdély különválását elfogadhatatlannak tartották, és ha már mindenképpen kompromisszumot kellett kötniük, akkor nem Bukaresttel és Belgráddal, hanem inkább Béccsel kívántak megegyezni; hanem azért is, mert a potenciális partnerek, mindenekelőtt a román politikusok sem tették magukévá Kossuth konföderációs tervét. Vagy amennyiben mégis, akkor magyar szempontból elfogadhatatlan módosításokkal. Ez először 1850 tavaszán derült ki, amikor Nicolae Bălcescu immár kendőzetlen őszinteséggel ismertette elgondolásait a magyar emigráció vezetőivel a dunai konföderáció román szempontból kívánatos formájáról. E javaslat szerint első lépésként a történeti Erdélyhez kellett volna csatolni a Királyhágón túli, románok lakta magyarországi területeket, s az ily módon megnövelt Erdélyt egyesíteni kellett volna Havasalfölddel, Moldvával, Besszarábiával és Bukovinával, Szerbiát pedig Horvátországgal, Szlavóniával, Dalmáciával és Dél-Magyarország szerbek lakta területeivel, majd miután Nagy-Szerbia és Nagy-Románia létrejött, ez a két állam lépett volna konföderációra a maradék Magyarországgal.{70} Nem volt magyar politikus, aki akkor ezt elfogadta volna.

A két fejedelemség 1859-es egyesülésével megtörtént az első nagy lépés Nagy-Románia létrehozása felé. A bukaresti remények szerint ezt előbb vagy utóbb a románok lakta magyarországi területek csatlakozásának kellett követnie. A magyar emigráció és a román kormány közötti közvetítők egyike magáról az Egyesült Fejedelemségek első uralkodójáról, Alexandru Ioan Cuzáról jelentette: „Ne hidgyenek Önök Couzának, ő Erdélyre s a Bánátra speculál. E bódult vágyról le nem mond’ s e vágy által annyira saturálva van egész nemzete, (legalább azon része, a melly politicarol csak hallott is valaha), hogy még ha le is akarna róla mondani, sem mondhatna le.”{71}

A hazai magyar politikusok közül leginkább báró Eötvös József vonta le 1848–1849 tanulságait. Magyarország – fejtette ki 1865-ös könyvében (A nemzetiségi kérdés) – nemzeti állam többé nem lehet, mert a nem magyar népek a nemzeti tudatosságnak olyan fokára jutottak, hogy magyarrá válásukra immár nem számíthatunk. A több nemzet egy államon belüli együttélésének elvileg ideális formája a föderalizmus. Ám Magyarországon a nemzetiségek kevertsége miatt ez nem alkalmazható. Ehelyett a megyéket kell kikerekíteni, illetve átszabni a nemzetiségi szempontot tekintetbe véve. Emellett – és ebben Kossuthot követte – az államhatalom decentralizálására és az önkormányzatiság elvének demokratikus érvényesítésére lenne szükség.{72} Ugyanebben az időben hasonló gondolatoknak adott hangot Mocsáry Lajos is, hangoztatva, hogy „Kizárólagos uralkodásunk tarthatatlanná vált”, és „A hazánkbeli nemzetiségeknek teljes emancipációja elkerülhetetlen”.{73}

A magyar politikai elit tagjainak túlnyomó többsége azonban nem osztotta Eötvös és Mocsáry nézeteit. Miután 1867-ben megegyeztek Béccsel, és a történelmi magyar államrészek újra egyesültek, lényegében visszatértek a magyar nemzetállamiság nemzetiségi szempontból némileg toleránsabb reformkori koncepciójához. Ez tükröződött az 1868-as nemzetiségi törvényben, amely ugyan községi szinten, az alsófokú bíráskodásban, az oktatásban és az egyházi életben számos külön jogot biztosított a nem magyar népek számára, különösen a nyelvhasználat terén, ám önálló politikai entitásként nem ismerte el őket. „Magyarország összes honpolgárai – szögezte le a törvény – az alkotmány alapelvei szerint is politikai tekintetben egy nemzetet képeznek, az oszthatatlan egységes magyar nemzetet, melynek a hon minden polgára, bármely nemzetiséghez tartozzék is, egyenjogú tagja”, s „a nemzet politikai egységénél fogva Magyarország államnyelve a magyar lévén, a magyar országgyűlés tanácskozási s ügykezelési nyelve ezentúl is egyedül a magyar”.{74}

Az „egy politikai nemzet” fikciója, amely a középkori natio Hungarica modernizált változatának tekinthető, és amely – a horvátok kivételével – tagadta a nem magyar nyelvi-kulturális közösségek nemzetjellegét, a nemzetiségi vezetők számára elfogadhatatlan volt. Ők – mint már 1848–1849-ben is kifejezésre juttatták – társnemzeti státust igényeltek maguknak, és az etnikai választóvonalakat követve lényegében kantonizálni akarták Magyarországot. Ez tükröződött az 1861-es országgyűlés nemzetiségi bizottságában helyet foglaló nemzetiségi képviselők állásfoglalásában éppúgy, mint a nemzetiségi képviselők 1867-es nemzetiségügyi törvénytervezetében. Mindkét dokumentum leszögezte, hogy Magyarország különböző területein „tömegesen lakó külön nyelvű népek, jelesen a románok, szlávok, szerbek, oroszok és németek, a magyarral egyenjogú nemzeteknek ismertetnek el, s ezeknek összessége képezi Magyarország politikai nemzetét”. „Az egyes nemzetiségek képviselése, s a nyelvek térkörének meghatározása és szabályozása czéljából a népesség lélekszáma szerinti többségének elve állíttatik fel, s a vármegyék, illetőleg kerületek, s azokban a választókerületek kikerekítése oly módon rendeltetik, hogy azok, ha nem tisztán, úgy legnagyobb vagy nagyobb részben azonegy nemzetiségből álljanak. […] Minden országos nemzet megfelelőleg legyen képviselve az országgyűlés felsőházában, a központi hatóságoknál, feltörvényszékeknél, a vármegyék, illetőleg kerületek élén, és egyátalában azon méltóságokban, melyek betöltése a korona, illetőleg a végrehajtó hatalom kinevezésétől függ. […] szabadságában áll minden országos nemzetnek a népoktatás, nemzeti művelődés és felvilágosodás czéljából valamennyi fentebbi ágban szervesen egyesülni, nemzeti gyűlésben vagy nemzeti congressusban nemzeti egységének közegét megalakítani és szervezni azon joggal, hogy a fentebbi czélra […] a congressusban képviseltekre pénzkivetéseket tehessen.”{75}

Az erdélyi román vezetők emellett igyekeztek megakadályozni a bécsi udvar által 1849 után érvénytelenített unió újbóli elfogadását, amely nyilvánvalóan demográfiai fölényük elvesztésével és perspektivikus céljaik veszélyeztetésével járt volna. Mint a Bărnuţiuhoz közel álló Alexandru Papiu-Ilarian Cuza fejedelem számára összeállított 1860-as memorandumában kifejtette: „A legfőbb harc a magyarok és románok között nem csupán a román nemzetiség elismeréséért folyik, hanem emellett aztán még Erdélyért is. A magyarok nem akarnak tudni egy Erdély nélküli Magyarországról. A románok ellenben nemcsak, hogy nem akarják Erdélynek Magyarországgal való fúzióját, hanem a bánsági, bihari és máramarosi románok egyesítését is követelik Erdéllyel, a Tiszáig. […] A magyarok attól félnek, hogy ha Erdély Magyarországtól független lenne, akkor az ötszázezer székely-magyar elenyészne a románok között, akik csupán Erdélyben egymillióan vannak. Ezenkívül attól is félnek a magyarok, hogy ha Erdély Magyarországtól független maradna, másrészt pedig Magyarország elszakadna Ausztriától, akkor többé semmi sem gátolná meg Erdélyt, hogy a fejedelemségekkel egyesüljön.”{76}

A szászok megosztottak voltak. Kisebbségük, főleg a brassóiak, kiálltak az unió mellett. Többségük viszont a románokkal tartott, és nem a Magyar Királyság különállásának, hanem a birodalmi centralizációnak a híve volt. Ehhez illeszkedett az a Szász Egyetem által 1862-ben elfogadott tervezet, amely a Magyarországtól független Erdélyt négy nemzeti területre osztotta: egy 86%-ban román többségű, 765 ezer fős román, egy 75%-ban magyar többségű, 416 ezer fős székely, egy 54%-ban szász többségű, 422 ezer fős német és egy 26%-ban magyar, 313 ezer fős magyar kantonra. Mivel ez sem a hatalomvesztéstől tartó magyar, sem a hatalomnövelés mértékével elégedetlen román félnek nem felelt meg, a tervezetnek nem lett folytatása; az addigi szász és székely különállást felszámolva 1867 után Erdélyben is a vármegyerendszer vált általánossá.{77}

A kelet-magyarországi, valamint bánsági románok és németek a reformkorhoz és 1848–1849-hez hasonlóan a neoabszolutizmus éveiben is több megértést mutattak a magyar törekvések iránt, mint erdélyi honfitársaik. Ugyanakkor körükben is megjelent az autonómia iránti igény. Ennek volt egyik jele a bácskai és bánáti svábok 1849 őszén született két felségfolyamodványa, melyben az erdélyi szászokéhoz hasonló önkormányzati jogokat, konkrétan a szerb vajdaságtól elkülönülő autonóm német területet kértek a maguk számára, élén egy „sváb gróffal”.{78}

Az 1867-es kiegyezéssel és az ehhez kapcsolódó törvényekkel a birodalomátalakítási kísérletek sora lezárult. A bánsági és kelet-magyarországi románok vezetői elfogadták az új helyzetet, indultak az országgyűlési választásokon, és 1869 után 20–25 képviselőjük vett részt a parlament munkájában. Az erdélyiek azonban passzivitást hirdettek, és kitartottak emellett egészen 1905-ig. Így évtizedeken át két román párt működött. A bácskai, bánsági és partiumi románság 1869-ben létrehozta a Magyarországi és Bánáti Román Nemzeti Pártot, a Királyhágón túli történeti Erdély románjai pedig ugyancsak 1869-ben az Erdélyi Román Nemzeti Pártot. Bár a két szervezet Magyarországi és Erdélyi Román Párt néven 1881-ben egyesült, az aktivitás és passzivitás kérdésében továbbra is külön úton jártak. Egyetértettek viszont abban, hogy Erdély autonómiája visszaállítandó; az 1868-as nemzetiségi törvény végrehajtandó; a választójog kiterjesztendő; a románok által lakott területeken a román nyelv használata biztosítandó a közigazgatásban és az igazságszolgáltatásban; egyházi, iskolai és „tisztán nemzeti természetű ügyekben” az autonómia kivívandó.{79}

Az erdélyi románok passzivitási politikája semmilyen eredménnyel nem járt, inkább kontraproduktívnak bizonyult, mivel megkönnyítette a magyar elit asszimilációs törekvéseinek felülkerekedését. A nyelvi-kulturális magyarosítást célzó törvények sora 1879-ben kezdődött azzal, hogy az országgyűlés előírta a nem magyar nyelvű iskolák számára a magyarnak mint idegen nyelvnek a tanítását, s az 1907-es Lex Apponyival zárult, amely minden nem magyar tannyelvű elemi iskolában olyan óraszámban várta el a magyar nyelv oktatását, hogy „a nem magyar anyanyelvű gyermek a negyedik évfolyam bevégeztével gondolatait magyarul élőszóval és írásban érthetően ki tudja fejezni”.{80} Miközben a magyar és kétnyelvű elemi iskolák száma a dualizmus korában jelentősen nőtt, a román tannyelvűeké 1880 és 1913 között 2756-ról 2170-re csökkent.{81} A törvényhatóságok és községek mozgásterének szűkítése és a választójog szűk korlátok között tartása ugyancsak összefüggött a magyar állam magyar jellegének erősítésére irányuló szándékkal. „Szabadságról és egyenlőségről ne beszéljünk; a magyar faj uralma az, amit meg kell teremteni. A nemzeti államnak, a nemzeti társadalomnak e célhoz kell idomulnia” – fogalmazta meg a századvég és a századelő magyar nemzetiségpolitikájának krédóját 1907-ben Réz Mihály, a kolozsvári egyetem professzora és gróf Tisza István egyik bizalmas politikai tanácsadója.{82}

Az 1867 utáni magyar homogenizációs politika, mint arra az előző fejezetben már utaltunk, nem volt teljesen eredménytelen. A magyarok aránya általában és Erdélyben is nőtt, miközben a románoké kis mértékben csökkent. A két nemzet közötti feszültségeket azonban egyáltalán nem szüntette meg, inkább növelte, és a szembenállás antagonisztikus jellegét erősítette. Az 1880-as és 1890-es években a Kárpátok mindkét oldalán tucatjával alakultak az olyan szervezetek, lapok és folyóiratok, amelyek nemcsak a románság kulturális összetartozását hirdették, hanem a majdani politikai egyesülés előkészítését is feladatuknak tartották. E szervezetek egyike, a Bukarestben tanuló erdélyi egyetemi hallgatók 1882-ben alakult Carpaţii egyesülete 1885-ös röpirataiban egyenesen fegyveres felkelésre és Magyarországtól való elszakadásra szólította fel az erdélyi románokat. A kiváló író és publicista, Ioan Slavici szerkesztésében 1884-től jelent meg Nagyszebenben a Tribuna című lap, amely élesen bírálta a magyar kormánypolitikát, és fejlécén hirdette: minden román számára Bukarestben kel fel a nap.{83} 1890-ben alakult meg Bukarestben a Liga pentru Unitatea Culturală a Tuturor Românilor, amely határokon átnyúló művelődési akciói mellett elsősorban a román nemzeti célok külföldi népszerűsítésével és ennek részeként a magyar kormánypolitika bírálatával, illetve a magyar „zsarnokság és korrupció” leleplezésével foglalkozott. A szervezetnek számos fiókja alakult Nyugat-Európában, amelyek közül különösen a francia- és olaszországiak bizonyultak hatékonynak.{84}

Az 1880-as években mozgásba lendült az erdélyi román politikai elit is. Az 1881-ben megalakított Román Nemzeti Párt vezetése elhatározta, hogy sérelmeiket és kívánságaikat memorandumban foglalják össze, és az uralkodó elé terjesztik. A memorandumot, amelynek követelései lényegében megegyeztek az 1882-es pártprogrammal, 1892 májusában közel háromszáz tagú küldöttség vitte Bécsbe, a királyhoz. Az uralkodó azonban nem fogadta őket, és a kabinetirodának átadott példányt olvasatlanul küldette át a magyar kormánynak. A magyar kormány ugyanezt az eljárást követte: a borítékot felnyitás nélkül visszaküldte a feladónak, a Román Nemzeti Párt vezetőinek, majd miután azok kinyomtatták és terjeszteni kezdték Magyarországon és külföldön egyaránt, izgatás vádjával perbe fogták, és 1894-ben a kolozsvári bíróságon több hónapos, illetve többéves államfogházra ítélték őket. Bár az elítélteket az uralkodó már 1895-ben kegyelemben részesítette, magyar és román megbékélésre ezt követően annyira sem lehetett számítani, mint korábban. A hangadók egy része még szorosabbra fűzte kapcsolatait Bukaresttel, míg mások a magyarellenességéről ismert és a dualista rendszer felszámolására készülő trónörökös, Ferenc Ferdinánd felé orientálódtak. Utóbbiak egyike, Aurel Popovici 1906-os könyvében 15 föderatív egységre osztotta a birodalmat. Ezek közül kettő lett volna magyar nyelvű: Magyarország a mainál valamivel nagyobb területen és a Székelyföld.{85} „Csak egy Habsburgtól várhattuk sorsunk jobbra fordulását – emlékezett utóbb e csoport várakozásaira Alexandru Vaida-Voevod, a Román Nemzeti Párt egyik vezetője és az 1906-ban mandátumot szerzett 15 román nemzeti politikus egyike –, Ferenc Ferdinándtól. A föderalizált Ausztriától vártuk népünk konszolidációját s az egység felé való törekvést.”{86} Ez a remény nem volt légből kapott: Ferenc Ferdinánd környezetében valóban komolyan latolgatták a birodalom föderalizálásának tervét, sőt egyes források szerint Erdély egyesítését Romániával, és ezzel egyidejűleg Nagy-Románia csatlakozását is a Habsburg Birodalomhoz.{87}

Aurel Popovici 1906-os terve az Osztrák–Magyar Monarchia föderalizálásáról

Közvetlenül a háború előtt Tisza István még egyszer megkísérelt modus vivendit találni, ám erőfeszítéseit nem koronázta siker. Az erdélyi román vezetők méltatlanul kevésnek találták a nyelvi, közigazgatási, iskolapolitikai és választójogi engedményeket, és addigi követeléseiken túlmenően a választókerületek olyan átszabását követelték, hogy 50, de legalább 38–40 – más források szerint minimálisan 28 – körzetben nekik legyen többségük. A magyar nacionalisták viszont miniszterelnöküknek még ezeket a szerény engedményeit is „suttyomban elkövetett hazaárulásként” értékelték.{88} De még ha létre is jönne valamiféle megállapodás – írta a tárgyalások befejezése előtt az ekkor már Bukarestben tartózkodó és ott a Liga Culturală főtitkárává avanzsált költő, Octavian Goga, a zilahi gimnáziumban Ady iskolatársa és később egy ideig barátja –, az csak „fegyverszünet” lehetne, s nem béke, mert „a magyar és a román törekvések ki nem békíthetők”.{89}

A Magyarországról 1848–1849-ben és azután kialakult kedvező európai kép a románok s általában a nemzetiségek külföldön szűkkeblűnek, sőt nem ritkán elnyomónak tekintett kezelése miatt a 20. század elejére kezdett megváltozni. A Monarchiával és azon belül Magyarországgal szemben kritikus nyugat-európai értelmiségiek közül legnagyobb hírnévre Scotus Viator, vagyis Robert W. Seton-Watson tett szert, aki egy elangolosodott és vagyonos skót család sarja volt. Seton-Watson 1905-ben utazott először Bécsbe, s onnan Budapestre. Azzal az akkor még tipikus brit meggyőződéssel érkezett, hogy a Habsburg Monarchia az európai béke és egyensúly egyik legfontosabb biztosítéka. Néhány hónapos magyarországi tartózkodás és utazgatás után véleménye gyökeresen megváltozott. Egyik legismertebb könyvében, amely 1908-ban jelent meg, már így írt tapasztalatairól: „Benyomásaim Magyarországról még kedvezőtlenebbek, mint valaha. […] Egész politikai életük korrupt és rothadt, és a magyar hegemónia épülete lassan, de biztosan összeomlóban van.”{90} Hasonló átalakuláson ment keresztül Henry Wickham Steed is, aki éveken át a Times bécsi tudósítója volt. Megoldási javaslataik között szerepelt az általános demokratizálás, a nemzetiségi törvények betartása, illetve a dualizmus trializmussá, majd föderalizmussá alakítása. A franciák közül többek között Louis Léger, a Collège de France tanára, Ernest Denis, a Sorbonne történészprofesszora és André Chéradame újságíró képviselt hasonló nézeteket.{91} A magyarországi viszonyok nagy nemzetközi hírnévre szert tett kritikusai közül megemlíthető még Bjørnstjerne Bjørnson Nobel-díjas norvég író, aki az egyik budapesti lapnak nyilatkozta 1907-ben: „Gyermekkorom óta szerettem és csodáltam a magyart, de később, amikor közelről láttam Ausztriában, és fölvilágosítottak, micsoda igazságtalanságokat követnek el a magyarok a velük egy államközösségben élő népeken, meggyűlöltem a magyar sovinizmust. Azt hiszem, Magyarországon kívül nincs senki, aki nem ugyanígy érez. Azt hisszük, ez az igazságtalanság előbb-utóbb szerencsétlenségbe dönti Magyarországot.”{92}

{1} Lőkkös János: Trianon számokban. Budapest, 2000, Püski, 310. Vö. Grigor P. Pop: Transylvania, Banat, Crişana, Maramureş. Geographic Features. In Ioan-Aurel Pop – Thomas Nägler – András Magyari (szerk.): The History of Transylvania. I–III. Cluj-Napoca, 2010, Romanian Academy, Center for Transylvanian Studies, I. 11–12.

{2} Vékony Gábor: Erdély őskora; Mócsy András: A dák királyság; Tóth Endre: Dacia római tartomány. In Köpeczi Béla (főszerk.): Erdély története. I–III. Budapest, 1986, Akadémiai Kiadó, I. 13–106.

{3} Bóna István: Daciától Erdőelvéig. A népvándorlás kora Erdélyben (271–896). In Köpeczi Béla (főszerk.): Erdély története, i. m. I. 200.

{4} Gyula Kristó: Early Transylvania (895–1324). Budapest, 2003, Lucidus Kiadó, 48–55.

{5} Benkő Elek: A 10–11. századi Erdély régészetéről. In Kristó Gyula (szerk.): Államalapítás, társadalom, művelődés. Budapest, 2001, MTA Történettudományi Intézete, 135–144.

{6} Győrffy György: István király és műve. 2. kiadás. Budapest, 1983, Gondolat, 67–176.

{7} Makkai László: Erdély története. Budapest, 1944, Renaissance Kiadó, 45–53. és Engel Pál: Szent István birodalma. Budapest, 2001, História – MTA Történettudományi Intézete, 59–72.

{8} Makkai László: Erdély története, i. m. 42–45.

{9} Engel Pál: Szent István birodalma, i. m. 73–83., 104–105. Vö. Zsoldos Attila: II. András Aranybullája. Történelmi Szemle, 2011/1. 1–38.

{10} Egyed Ákos: A székelyek rövid története a megtelepedéstől 1989-ig. Csíkszereda, 2013, Pallas-Akadémia Kiadó, 9–55. és Hermann Gusztáv Mihály (szerk.): A székelység története. Csíkszereda–Sepsiszentgyörgy–Székelyudvarhely, 2012, Hargita Megyei Hagyományőrzési Forrásközpont, 24–53.

{11} Kristó Gyula: Nem magyar népek a középkori Magyarországon. Budapest, 2003, Lucidus Kiadó, 121–166. és Gerhard Seewann: A magyarországi németek története. I–II. Budapest, 2015, Argumentum Kiadó, 36–42. – Az Andreanumot közli Nagy Gábor (szerk.): Magyar középkor 997–1526. Debrecen, é. n., Tóth Könyvkereskedői és Kiadói Kft., 183–186.

{12} Anonymus: A magyarok cselekedetei. Ford. és jegyz. Veszprémy László. Budapest, 1999, Osiris Kiadó, 16–44.

{13} Thomas Nägler: Transylvania Between 900 and 1300. In Ioan-Aurel Pop – Thomas Nägler – András Magyari (szerk.): The History of Transylvania, i. m. I. 204–210.

{14} Kristó Gyula: Nem magyar népek a középkori Magyarországon, i. m. 191–218. és Szász Zoltán: A románok története. Budapest, é. n., Bereményi Kiadó, 16–23.

{15} Kristó Gyula: Nem magyar népek a középkori Magyarországon, i. m. 191–218. és Makkai László: Magyar–román közös múlt. 2. kiadás. Budapest, 1989, Héttorony Kiadó, 53–68.

{16} Szabó István: A magyarság életrajza. Budapest, 1941, Magyar Történelmi Társulat, 49–51.

{17} Kristó Gyula: Nem magyar népek a középkori Magyarországon, i. m. 218.

{18} Gerhard Seewann: A magyarországi németek története, i. m. I. 42.

{19} Hermann Gusztáv Mihály (szerk.): A székelység története, i. m. 35.

{20} Barta Gábor: Az Erdélyi Fejedelemség első korszaka (1526–1606). In Köpeczi Béla (főszerk.): Erdély története, i. m. I. 492–498.

{21} Makkai László: Magyar–román közös múlt, i. m. 157–165. és Katus László: A modern Magyarország születése. Magyarország története 1711–1914. 3. kiadás. Pécs, 2012, Kronosz Kiadó, 100–102.

{22} Barta Gábor: Az Erdélyi Fejedelemség első korszaka, i. m. 493–494.

{23} Makkai László: Magyar–román közös múlt, i. m. 154.

{24} Szabó István: A magyarság életrajza, i. m. 100–106. és Ács Zoltán: Nemzetiségek a történelmi Magyarországon. Budapest, 1986, Kossuth Kiadó, 153.

{25} Katus László: A modern Magyarország születése, i. m. 119.

{26} Arató Endre: A feudális nemzetiségtől a politikai nemzetig. Budapest, 1975, Akadémiai Kiadó, 79.

{27} Trócsányi Zsolt: Új etnikai kép, új uralmi rendszer. In Köpeczi Béla (főszerk.): Erdély története, i. m. II. 978–979.

{28} Dányi Dezső – Dávid Zoltán (szerk.): Az első magyarországi népszámlálás (1784–1787). Budapest, 1960, KSH, 30–50.

{29} [Szaitz Leó]: Magyar és Erdély-országnak rövid ismérete… Pest, 1791, Lindauer János, 29–30.

{30} Fényes Elek: Magyarország statistikája. Pest, 1842, Trattner-Károlyi, 52.

{31} Lőkkös János: Trianon számokban, i. m. 313.

{32} Katus László: A népesedés és a társadalmi szerkezet változásai. In Pach Zsigmond Pál (főszerk.): Magyarország története. 6/1–2. 1848–1890. Budapest, 1979, Akadémiai Kiadó, 6/2. 1148–1161.

{33} Jakabffy Elemér: Erdély statisztikája. Lugos, 1923, Magyar Kisebbség, 33–112.

{34} Katus László: A modern Magyarország születése, i. m. 516–517.

{35} Katus László: A nemzetiségi kérdés és Horvátország története a 20. század elején. In Pach Zsigmond Pál (főszerk.): Magyarország története. 7/1–2. 1890–1918. Budapest, 1978, Akadémiai Kiadó, 7/2. 1009–1010.

{36} Anthony D. Smith: Nationalism and Modernism. London – New York, 1998, Routledge. Vö. Bretter Zoltán – Deák Ágnes (szerk.): Eszmék a politikában: a nacionalizmus. Pécs, 1995, Tanulmány Kiadó és Romsics Ignác: Nemzet, nemzetiség és állam Kelet-Közép- és Délkelet-Európában. Budapest, 1998, Napvilág Kiadó, 9–16.

{37} Trócsányi Zsolt: Felvilágosodás és ferenci reakció (1771–1830). In Köpeczi Béla (főszerk.): Erdély története, i. m. II. 1076–1080.

{38} Makkai László: Magyar–román közös múlt, i. m. 216.

{39} Vö. Romsics Ignác: A magyarok eredete. Bizonyosságok, hipotézisek, hiedelmek. In Romsics Ignác: A múlt arcai. Történelem, emlékezet, politika. Budapest, 2015, Osiris Kiadó, 19–86.

{40} Miskolczy Ambrus: Erdély a reformkorban. In Köpeczi Béla (főszerk.): Erdély története, i. m. III. 1280–1294.

{41} Arató Endre: A nemzeti ellentétek kiéleződése a polgári forradalom előtt (1840–1848). In Pach Zsigmond Pál (főszerk.): Magyarország története. 5/1–2. 1790–1848. Budapest, 1983, Akadémiai Kiadó, 5/2. 1007–1009. és Ladislau Gyémánt: The National Revival Era. In Ioan-Aurel Pop – Thomas Nägler – András Magyari (szerk.): The History of Transylvania, i. m. III. 293–300.

{42} Idézi Kovács Endre: Szemben a történelemmel. Budapest, 1977, Magvető Kiadó, 148.

{43} Báró Wesselényi Miklós: Szózat a magyar és szláv nemzetiség ügyében. Budapest, 1992, Európa, 224.

{44} [Szaitz Leó]: Magyar- és Erdély-országnak rövid ismérete, i. m. 30.

{45} Benda Kálmán (szerk.): A magyar jakobinusok iratai. I. Budapest, 1957, Akadémiai Kiadó, 910., 1010.

{46} Báró Wesselényi Miklós: Szózat, i. m. 95., 210–220.

{47} Trócsányi Zsolt: Felvilágosodás és ferenci reakció, i. m. 1072–1075.

{48} Arató Endre: A feudális nemzetiségtől a polgári nemzetig, i. m. 45–67.

{49} Trócsányi Zsolt: Új etnikai kép, új uralmi rendszer, i. m. 1014–1017.

{50} Arató Endre: A feudális nemzetiségtől a polgári nemzetig, i. m. 82–88.

{51} Kemény G. Gábor: A magyar nemzetiségi kérdés története. I. rész. Budapest, 1946, Gergely R. Rt., 15–17. és Makkai László: Magyar–román közös múlt, i. m. 197–198.

{52} Arató Endre: A magyarországi nemzetiségek nemzeti ideológiája. Budapest, 1983, Akadémiai Kiadó, 34–39.

{53} I. Tóth Zoltán: Az erdélyi és magyarországi román nemzeti mozgalom (1790–1848). Budapest, 1959, Akadémiai Kiadó, 46–86.

{54} Borsi-Kálmán Béla: Együtt vagy külön utakon. Budapest, 1984, Magvető Kiadó, 51–58.

{55} Miskolczy Ambrus: Erdély a forradalomban és a szabadságharcban (1848–1849). In Köpeczi Béla (főszerk.): Erdély története, i. m. III. 1363.

{56} Spira György: A nemzetiségi kérdés a negyvennyolcas forradalom Magyarországán. Budapest, 1980, Kossuth Kiadó, 170–172.

{57} Kemény G. Gábor: A magyar nemzetiségi kérdés története, i. m. 29–31.

{58} Spira György: A nemzetiségi kérdés, i. m. 183–184.

{59} Makkai László: Magyar–román közös múlt, i. m. 232–235. és Miskolczy Ambrus: Erdély a forradalomban és a szabadságharcban, i. m. 1805–1806.

{60} Spira György: A nemzetiségi kérdés, i. m. 160–161.

{61} Gerhard Seewann: A magyarországi németek története, i. m. I. 302–303.

{62} Kemény G. Gábor: A magyar nemzetiségi kérdés, i. m. 32–33.

{63} Spira György: Polgári forradalom (1848–1849). In Pach Zsigmond Pál (főszerk.): Magyarország története, i. m. 6/1. 414–415.

{64} Jancsó Benedek: A román irredentista mozgalmak története. [Az 1920-as első kiadás reprintje.] Máriabesnyő, Gödöllő, 2004, Attraktor Kiadó, 54–55.

{65} Spira György: Polgári forradalom (1848–1849), i. m. 415–418.

{66} Makkai László: Magyar–román közös múlt, i. m. 239.

{67} Spira György: A nemzetiségi kérdés, i. m. 225–228.

{68} Spira György: Kossuth és alkotmányterve. Debrecen, 1989, Csokonai Kiadó.

{69} Kossuth Ferenc (szerk.): Kossuth Lajos iratai. VI. Budapest, 1898, Athenaeum, 1–25. A Dunai Szövetség tervét az eredeti francia nyelvű variáns alapján közli Pajkossy Gábor (szerk.): Kossuth Lajos. Budapest, 1999, Új Mandátum Kiadó, 129–132.

{70} Spira György: Kossuth és alkotmányterve, i. m. 14.

{71} Borsi-Kálmán Béla: Együtt vagy külön utakon, i. m. 100.

{72} Eötvös József: A nemzetiségi kérdés. In Eötvös József Művei. Reform és hazafiság. I–III. Budapest, 1978, Magyar Helikon, III. 339–465.

{73} Mocsáry Lajos: Program a nemzetiség és a nemzetiségek tárgyában. Pest, 1860, Ráth Mór, 106., 109.

{74} Márkus Dezső (szerk.): Magyar Törvénytár. 1836–1868. évi törvény czikkek. Budapest, 1896, Franklin, 490.

{75} Kemény G. Gábor (szerk.): Iratok a nemzetiségi kérdés történetéhez Magyarországon a dualizmus korában. I. 1867–1892. Budapest, 1952, Tankönyvkiadó, 5–9., 45–48.

{76} Idézi Borsi-Kálmán Béla: Együtt vagy külön utakon, i. m. 69.

{77} Szász Zoltán: Az abszolutizmus kora Erdélyben. In Köpeczi Béla (főszerk.): Erdély története, i. m. III. 1498–1499.

{78} Gerhard Seewann: A magyarországi németek története, i. m. I. 317–319., 403–405.

{79} Raffay Ernő: A vajdaságoktól a birodalomig. Az újkori Románia története. Szeged, 1989, JATE Kiadó, 54–62. Az 1881-es pártprogram szövegét közli Kemény G. Gábor: A magyar nemzetiségi kérdés története, i. m. 137.

{80} Márkus Dezső (szerk.): Magyar Törvénytár. 1907. évi törvényczikkek. Budapest, 1908, Franklin, 383–384. Vö. Zoltán Szász: Inter-Ethnic Relations in the Hungarian Half of the Austro-Hungarian Empire. Nationalities Papers, No. 3, September 1996, 403–406.

{81} Katus László: A nemzetiségi kérdés és Horvátország története a 20. század elején, i. m. 1007.

{82} Réz Mihály: Nemzeti politika. Budapest, 1907, Pallas, 90.

{83} Katus László: A magyarországi nemzetiségek politikai mozgalmai. In Pach Zsigmond Pál (főszerk.): Magyarország története, i. m. 6/2. 1379–1384.

{84} Polónyi Nóra: A Liga Culturală és az erdélyi román nemzetiségi törekvések. Budapest, 1933, Sárkány Nyomda.

{85} Aurel C. Popovici: Die Vereinigten Staaten von Gross-Österreich. Politische Studien zur Lösung der nationalen Fragen und staatsrechtlichen Krisen in Österreich-Ungarn. Lepzig, 1906, Verlag von B. Elischer Nachfolger.

{86} Jancsó Benedek: A román irredentista mozgalmak története, i. m. 292.

{87} Ottokar Czernin: Im Weltkriege. Berlin, 1919, Ullstein Verlag, 64., 107–108.

{88} Szász Zoltán: Tisza István és a nemzetiségek. A román ügy. In Ifj. Bertényi Iván (szerk.): Tisza István, két korszak határán. Budapest, 2016, Országgyűlés Hivatala, 93–118.

{89} Jancsó Benedek: A román irredentista mozgalmak története, i. m. 327.

{90} Scotus Viator [Robert W. Seton-Watson]: Racial Problems in Hungary. London, 1908, Archibald Constable and Co. Ltd., 27–32. Vö. Jeszenszky Géza: Az elveszett presztízs. Magyarország megítélésének megváltozása Nagy-Britanniában (1894–1918). Budapest, 1986, Magvető Kiadó.

{91} Romsics Ignác: Détruire ou reconstruire l’Autriche-Hongrie? Franciaország dunai politikájának dilemmája a XX. század elején. In uő: Helyünk és sorsunk a Duna-medencében. Budapest, 1996, Osiris Kiadó, 12–18.

{92} Kemény G. Gábor (szerk.): Iratok a nemzetiségi kérdés történetéhez Magyarországon a dualizmus korában. V. 1906–1913. Budapest, 1971, Tankönyvkiadó, 110–111.