Zigzi kalandjai

A tücskök lázadása

Kóródi Gábor

2023

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Kovács Viktor

Korrektúra: Bence-Kiss Krisztina

1. fejezet: A gyűlés

– Hé, Zigzi, gyere már, elkésünk! A nap hamarosan alábukik a Nagy Suttogó hófödte hegycsúcsai mögött. Hagyd már azt a vacak hálót, úgyse fogsz vele semmit!

Zigzi, a kicsi, nyurga gyík-fiú elmélyülten babrált egy két méter széles, és ugyanilyen hosszú, sűrű szövésű, ördögpók fonalból készített halászhálóval. Tépett, barna haja épphogy nem lógott bele sötétzöld szemeibe. A rendkívül értékes fonalat még a múlt héten szerezték a fő kereskedelmi úton, amikor a szokásos áruszállító karaván a közelgő vihar miatt igencsak sietősen száguldott keresztül a falujukon. A fiúk, Zigzi és Brankó, minden héten ugyanazon a napon, Surrancs anyó nagy diófájáról figyelték, ahogy az érdekesebbnél érdekesebb árukkal megrakott szekerek átszelik a települést.

Mindig arról álmodoztak, hogy egyszer majd ők is felkéredzkednek az egyik ilyen karavánra, és megnézik a távoli és hatalmas fővárost Gyíkszirtet.

Azon a múlt heti viharos napon is ott gubbasztottak a diófán. Már esteledett, és szokás szerint rég haza kellett volna menniük, de most különös okuk volt megvárni a kereskedőket, ugyanis a kerekek nyomvonalába egy kisebb farönk-darabot rejtettek el, gondosan letakarva egy kis sárral és fűvel, hogy senki se vehesse észre. Szerencséjük volt, ugyanis a nagy sietségben az utolsó szekeret irányító gyík-legény már későn vette észre a döccenőt, így a többiekkel ellentétben nagy sebességgel keresztülhajtott rajta. Az elrejtett bukkanó megdobta a bal hátsó kereket, melynek következtében a szekér a levegőbe emelkedett. De az éjparipák nem arról híresek, hogy megzavarodnának egy kis kellemetlenségtől, így gyakorlatilag azon nyomban tovább is vágtattak, észre sem véve, hogy a nagy döccenőtől a leghátsó láda a földre pottyant. A fiúk persze, ahogy kitisztult a terep, már száguldottak is le a nagy diófáról, hogy megszerezzék a zsákmányt. Miután felnyitották a tetejét, a már említett értékes hálót találták benne. Persze, akkor még fogalmuk sem volt róla, hogy az ördögpók fonala milyen varázserővel bír, és hogy micsoda kincs került a birtokukba, de ez nem is volt fontos számukra. Örültek, hogy végre van egy saját halászhálójuk.

– Gyerünk már, Zigzi! – hallatszott újra Brankó sürgetése, aki egy ideje türelmetlenül toporgott barátja mellett. Fekete haja még mindig vizes volt az előbbi fürdőzéstől, de most már menetkészen, telepakolt hátizsákjával a vállán várta, hogy indulhassanak végre. – Tudod, hogy az Öreg Hölgy fog fontos beszédet mondani, és ott kell állnunk átöltözve, díszruhában a többi gyakornok mellett.

– Jajj, ne nyafogj már! Késtem én el valaha is!?

– Hát, igen, párszor. Például a múlt héten, amikor a vizet kellett volna időben elhozni a forrástól, de te találtál egy érdekes faodút, amit fel kellett fedezni; vagy legutóbb, amikor annak a fontos vendégnek a fogadásán kellett díszőrséget állnunk, és a kabátodat kellett fognom a hátsó sorban, mintha ott lennél, mert akkor is késtél, vagy például…

– Jól van, jól van, jövök már! – gyorsan összehajtotta a pókfonal hálót, és bedobta a hátizsákjába.

Ekkor harsant fel az első jól ismert tülökjelzés. – Gyere, siessünk! Tudok egy rövidebb utat – azzal a falu egyik leggyorsabb és legügyesebb surranó hírében álló Zigzi nyurga testével már el is tűnt a sűrű levelek között, a barátja pedig alig bírt lépést tartani vele.

***

A Nagy Réten, a falu közepét uraló kicsiny domb lábánál már felsorakozott a Surranó-öböl szinte valamennyi lakója, akik zömében a gyíkok nemzetségéből kerültek ki. Csak elvétve élt itt egy-két más faj képviselője. A kis sziklatelepülés a fővárosba vezető út mellett helyezkedett el, hatalmas öreg fákkal szegélyezett patakvölgyben. A sűrű erdő és az aljnövényzet, valamint a környező

szikladombok jól elrejtették a gyíkokat az ellenség fürkésző szemei elől. Egyedül a falut átszelő

Éjpatak törte meg az erdő áthatolhatatlan egységét, ami azonban az utóbbi időben szinte teljesen kiszáradt. A vízutánpótlást a közeli tavakból nehezen, de még egy darabig meg tudták oldani; azonban minden más, ami a patakhoz volt kötve – különösen a malom működtetése, a termőföldek locsolása, a vízi közlekedés, de az utóbbi napokban már az áruforgalom is – szünetelt. A legnagyobb bajt azonban a víz eltűnésével együtt elapadó varázserő jelentette. A patak ezen csodálatos tulajdonsága segített ugyanis a falut megvédeni a külső támadásoktól; de ez biztosította a parti növényekből készített főzetek messze földön híres gyógyító és erősítő hatását is.

A patak először csak apadni kezdett, teljesen szokatlan módon, az évnek abban az időszakában, amikor egyébként inkább áradás szokott lenni; aztán az egyik reggelen teljesen eltűnt, mintha csak elzárták volna a csapot. Ez körülbelül egy hete történt. Azóta a növényzet elkezdett kókadozni, és eltűnt a vegetáció varázsereje. Hiába szervezte meg a falu a vízhordást a közeli tavakból vagy kutakból, egyszerűen nem tudtak annyi vizet elcipelni, amennyi a növényeknek kellett volna.

Örülhettek, ha ivóvíznek, és az állatok itatására elegendő mennyiséget össze tudtak gyűjteni az üresen álló fahordókba.

A falu vezetője egy sokat megélt, idős gyíkanyó volt, aki most gondterhelten álldogált a Beszélő

Szikla tetején, fáradtan támaszkodva a botjára. Körülötte ott ült a Bölcsek Tanácsának valamennyi tagja. Oldalt a bölcsek gyakornokai feszítettek szép, díszes egyenruháikban, büszkén, hogy valamikor – évek múltán, ha viselkedésükkel és szorgalmukkal kiérdemlik –, ők is tagjai lehetnek a Bölcsek Tanácsának, és talán egyszer igazi vezető válik belőlük. A tanoncok is izgatottak voltak.

Egyrészt, mert tudták, hogy az Öreg Hölgy – mindenki így nevezte a falu vezetőjét – valami fontosat fog bejelenteni végre az elapadt vízzel kapcsolatban; másrészt azért, mert két személy még hiányzott a soraikból, és a szokások szerint pillanatokon belül fel kell majd sorakozniuk a Bölcsek előtt, mintegy megnyitva a rendkívüli ülést. A napóra a nagy tölgyfán már csaknem elérte a delet, és felhangzott az utolsó tülökszó, amikor Zigzi és Brankó keresztülpréselve magukat a tömegen, zihálva besurrantak a helyükre; pont mielőtt a gyakornokok bevonultak megnyitni a gyűlést.

– Gyermekeim – kezdte az Öreg Hölgy –, mint tudjátok, egy hete kiapadt az Éjpatak, nagy tragédiát okozva ezzel a falunak. A külső támadások folyamatosak. Harcosaink egyre élénkülő

sáskamozgolódást tapasztaltak a környező erdőkben és réteken, és igen, igaz a szóbeszéd:

éjszakánként valamilyen furcsa új faj is megjelent az erdeinkben. Tagjaik erősek, agresszívak, és még a sáskáknál is nagyobbak. – Szavai hallatán halk morajlás futott át a hallgatóságon.

– Akkor igaz. Hallottam, hogy a minap egy egész csorda kaszáspók tűnt el miattuk legeltetés közben – suttogta Zigzi, de Brankó csendre intette, mert a beszéd folytatódott. A két fiú feszülten figyelt tovább.

– De nem ez a legnagyobb bajunk! – folytatta az Öreg Hölgy, miután elült a morajlás – Újabban a vadászaink egyre többször térnek vissza üres kézzel a beszerző körútjaikról, már ha egyáltalán visszatérnek. Az állandó fenyegetettség miatt megszűnt a kereskedelem, és a szomszédos falvak sem találnak elegendő élelmet. A fő forrásunk, a tücsökkolónia, mintha eltűnt volna, és a vadászterületeket is korlátozni kellett a folyamatos támadások és ellenséges jelenlét miatt. A tartalékaink elfogytak, számításaink szerint két hetünk van hátra, és a helyzet tarthatatlanná válik.

– És akkor mit csinálunk, éhen halunk, vagy költözzünk el? – kiabált be valaki a tömegből, de az Öreg Hölgy nem hagyta magát megzavarni, továbbra is nyugalmat erőltetett magára.

– Ha nem akarunk elvándorolni, fel kell derítenünk és meg kell oldanunk a rejtélyeket, hogy mitől apadt el a patak, miért vannak az egyre gyakoribb támadások, kik ezek az új lények és, hogy hova tűnt a tücsökkolónia. – Szünetet tartott, mielőtt folytatta.

– Önkéntesekre van szükségem, akik vállalják ezt a veszélyes küldetést, és segítenek megmenteni a falut és a társainkat!

Az Öreg Hölgy elhallgatott. Sokat próbált arcáról most őszinte aggodalmat lehetett csak leolvasni. Síri csönd telepedett a jelenlévőkre, csak innen-onnan hallatszott halk, izgatott pusmogás vagy lemondó tiltakozás.

– Én szívesen mennék, de már nagyon öreg vagyok, egy ilyen kaland nem nekem való – törte meg a csendet Tudor, az ezermester gyíkapó, a falu legöregebb és legtöbbet tapasztalt lakója.

– De szívesen felajánlom segítségemet és tudásomat a jelentkezőknek.

Néhányan még csatlakoztak a felajánláshoz, de nem akadt egyetlen önként jelentkező sem.

Mindenki félt.

– Jelentkeznünk kellene – suttogta barátjának Zigzi, – jó kaland lesz! Mindig is szerettem volna bejutni Tudor mester titkos kamrájába, és különben is, legalább világot látunk; talán eljutunk Gyíkszirtre is.

– Te megbolondultál! – sziszegte Brankó. – Ez túl veszélyes, meg is halhatunk!

De, mire kimondta, Zigzi már kilépett a sorból, és először kicsit félénken, majd hangosabban kiáltotta:

– Én jelentkezem!

Bejelentését síri csend követte. Mindenki döbbenten nézett a gyík-fiúra, és kicsit szégyellték is magukat, amiért egy kölyöknek több bátorsága van, mint nekik. Csak Zigzi mamája szaladt oda a fiához, hogy könnyeivel küszködve próbálja lebeszélni egyetlen csemetéjét erről a veszélyes vállalkozásról.

– Ne menj, drágaságom! Mi lesz velem, ha történik veled valami?

– Ugyan, anya, már nagy gyík vagyok, tudok vigyázni magamra! Különben is te mondtad, hogy ne mindig az utcán rosszalkodjak, hanem tanuljak és csináljak valami hasznosat is.

– De a gyakornok iskolában is tanulsz! Különben is egyedül, odakint hogy fogsz boldogulni? –

aggodalmaskodott tovább Zigzi édesanyja.

– Én is megyek! – lépett eltökélten barátja mellé Brankó, miután a szüleivel közben gyorsan megbeszélték a dolgokat, akik pártfogásba is vették Zigzi édesanyját, és csendesen félrevonulva vigasztalták tovább.

Miután több jelentkező nem lett, az Öreg Hölgy büszkén, bár hangjában őszinte aggodalommal köszönte meg a fiúknak a bátorságukat, és azt, hogy megpróbálják megmenteni a falut. Egyben megígérte, hogy Maximilien, a vadászok parancsnoka és két legjobban képzett főcserkésze szintén a fiúkkal tart, legalábbis egy darabon, hiszen jól ismerik a környéket, és a rájuk leselkedő

veszedelemmel is találkoztak már. Azonban a vadászoknak a falu biztonsága miatt vissza kell majd térniük, így nem fogják tudni végig elkísérni az önkénteseket.

***

Tudor mester messze tájakon híres volt a tudásáról, és arról, hogy csaknem minden problémára talált valamilyen megoldást. Vagy volt egy bölcs tanácsa, vagy raktárának mélyéről kerített elő egy-egy érdekesebb találmányt, olykor még varázserővel bírókat is. Sziklaüregének bejáratát furcsa szerkezet őrizte, amelyet a legtöbben csak kőgólemnek neveztek. A falu elhagyatott szélén lakott, leginkább azért, hogy senki se zavarhassa elmélyült meditálásaiban és alkotásaiban. Néhányszor egy-egy kósza gyerekcsapat – heccelésből, vagy pusztán kíváncsiságból – megpróbált bekukucskálni a mester műhelyébe, azonban a bejárat előtt álló őrző minduntalan érzékelte a betolakodókat, és rendszeresen megakadályozott mindenféle illetéktelen behatolást.

A mester nagyon öreg lehetett már, a legtapasztaltabb gyíkok még ma is meséltek történeteket azokról az időkről és kalandozásokról, amikor is Tudor, meg az Öreg Hölgy nagypapája együtt járták a vidéket, hogy megfelelő helyet találjanak a letelepedéshez.

– Hova is tettem? Ejnye-ejnye, itt kell lennie valahol! – hallatszott az üreg egyik félreeső

kamrájából. Zigzi és Brankó megilletődötten ácsorogtak a hatalmas, félhomályos terem közepén.

Kicsit féltek, amikor másnap reggel eljöttek, hogy az induláshoz felszerelkezzenek valamiféle hasznos szerkentyűvel. Minden egyebet már bepakoltak a hátizsákjukba, és elköszöntek otthon is, megígérve, hogy nagyon vigyázni fognak magukra, és persze egymásra is. Maximilien tábornokkal –

szerette, ha így szólítják, az ükapja ugyanis tábornok volt a gyíkseregben anno, még a nagy dúlás során –, abban állapodtak meg, hogy pontosan egy óra múlva fognak találkozni a falu keleti szélén, és a folyással ellentétes irányba, észak felé fognak majd továbbindulni.

Brankó ránézett az órára a falon, és jelentőségteljesen megbökte Zigzit, aki azonban csak megvonta a vállát, jelezve, hogy nem tudnak mit csinálni, várniuk kell. Amennyire izgultak, annyira könnyű volt bejutni Tudor mesterhez, aki igazán meleg szívvel fogadta őket. Még igazi habos gyíkitallal is megkínálta vendégeit, ami isteni volt, és leginkább a fahéjas kakaóra hasonlított az íze.

A legjobb, amit a fiúk valaha is ittak. Jól elbeszélgettek, és Tudor mester ellátta őket sok jó tanáccsal. De most már indulniuk kellett volna, azonban a mester megígérte, hogy még kapnak tőle valamiféle hasznos tárgyat is az útjukra, de már vagy fél órája csak keresgélt egy félreeső kis kamrában.

Amíg keresgélt, a két fiúnak legalább volt ideje alaposan körülnézni Tudor szentélyében. A hatalmas teremben mindenfelé különböző méretű és formájú varázseszközök és találmányok hevertek. Legtöbbjükről a fiúknak halvány fogalma sem volt, hogy mik lehetnek, vagy mire lehet őket használni. Ráadásul, a nagy csarnokból még további számtalan beugró járat és alagút indult útnak, melyek mind a sötétbe vesztek, további ismeretlen kincseket rejtve a fürkésző tekintetek elől.

– Egy egész labirintus lehet idebent, tele mindenféle érdekes szerkezettel – suttogta Zigzi, aki pont egy zöld, tojás formájú puha valamit forgatott a kezeiben, ami egyszer csak szétnyílt, és egy

pici, sárkányszerű lény röppent ki belőle, nem nagyobb, mint a fiúk ökle. Kétszer- háromszor körberepült a fejük körül, majd kamikaze módjára fejjel előre a földbe csapódott, ahol nagy plattyanással zöld füstté oszlott.

– Igen, igen, Zöldfényen még van mit tökéletesítenem – jelent meg újra Tudor mester, kezeiben egy-egy koszos rongyba csomagolt valamivel.

– Végre meglett! Nem is kellett sokat keresni, hehe, egyszer rendet kellene végre raknom itt a műhelyben – mormogott. – No de, fiúk, ne húzzuk az időt, mert nektek hamarosan útra kell kelnetek, és már most is késésben vagytok! – vidámkodott Tudor.

– Nos, itt is van ez a két kis apróság, úgy érzem, hasznos segítőtök lesz majd az út során, persze az ördögfonal zsineg mellett – kacsintott a fiúkra, akik erre meglepetésükben ijedten néztek egymásra, mert senkinek se árulták el, vagy mutatták meg az eddigi legnagyobb kincsüket, amelynek egy hosszabb darabja már ott lapult Zigzi zsebében.

– Jól van, jól van! – válaszolt a kimondatlan gondolatokra a mester. – Nem fogom elárulni senkinek. Na de lássuk csak, mit is rejt ez a kendő itt neked, fiacskám!

Azzal óvatosan kitekerte az egyik koszos kendőt, és egy csontnyelű kést nyújtott át Zigzinek. Bár a pengéje hiányzott, a kis eszköz nyele csodálatosan volt kifaragva, tele mindenféle mikroszkopikus motívummal, melyek legtöbbje valamiféle ősrégi háború egy-egy jelenetét elevenítette meg egy rég elfeledett korból. Zigzi ámulattal forgatta a csodaszép fegyvert, de hiába próbálkozott, sehogy sem tudott rájönni, hogyan is működik.

– Csak gondolj rá, fiam! – szólt halkan, tisztelettudóan Tudor mester. – Megérzi a gondolatodat.

Még én magam sem fedeztem fel teljesen minden képességét, de ifjúkoromban sokat használtam.

Nem tudok olyan dolgot mondani, amit ne lenne képes egy csapásra elvágni, ha úgy akarod; ha pedig nem, akkor a legpuhább vajba se tudja az illetéktelen beleszúrni.

Zigzi óvatosan próbálta ki, és legnagyobb megdöbbenésére tényleg működött; a csontnyélből egy szempillantás alatt egy jó húsz centiméteres, kecses penge vágódott elő. A gyík-fiú lelkesen pattintgatta ki és be a kés pengéjét pusztán a gondolatával.

– Na, ami pedig téged illet, Brankó fiam! – azzal mosolyogva átnyújtott a másik gyík-fiúnak egy vékony bőrszíjon lógó, apró, negyed tenyérnyi, lapos medálnak formázott kék kavicsot. Brankó csak nézett, forgatta a kicsiny tárgyat, de nem jött rá, hogy hogyan fog tudni használni egy apró, lapos követ, hacsak nem kacsázó kavicsnak abban a vízben, amit reményeik szerint majd megtalálnak.

– Csillagkő – mondta, ha lehet még tisztelettudóbban a Mester –, a nagyapám örökségéből származik, aki állítólag egy nagy csillaghullás után talált rá. Ez is a gondolatoddal működik, ha rágondolsz, a kő felragyog, és akár nappali világosságot is tudsz vele csinálni, vagy épp az ellenkezőjét: éjszakai sötétséget. De ez még nem minden! Ha a kő egyszer érintkezésbe került valakivel, meg tudja mutatni a gazdájának, hogy az illető merre van.

A fiúk még akkor is tátott szájjal bámulták az ajándékokat, amikor Tudor mesterrel újra kiléptek a napsütésbe. Mindössze öt percük maradt odaérni a találkahelyre, így gondosan eltették az értékes kincseket. Neki is megígérték, hogy vigyázni fognak magukra és megmentik a falut, azzal eliramodtak a találkahelyre. Már nem láthatták, ahogy a Mester tele aggodalommal néz utánuk, és nem hallották szavait sem, amint ezt sóhajtja:

– Tényleg vigyázzatok magatokra, mert nagy szükségetek lesz rá...!

2. fejezet: A Bóklászó Szikla

A három vadász – élükön Maximilien tábornokkal – már feszülten kémlelte a faluból kivezető

ösvényt és a lehetséges veszélyeket. Mindhárman teljes menetfelszerelésben, megrakott hátizsákkal várakoztak. A parancsnok mind testalkatban, mind korban elütött a másik kettőtől. Sokat tapasztalt, élete derekán lévő gyík volt, de, meglett kora ellenére, az öltözéke alatt duzzadó izmai rendkívüli erőről tanúskodtak, szemeiből pedig sokat megélt bölcsesség sugárzott.

– Mivel ellenséges környezetbe indulunk, és a növényzet folyamatos pusztulása miatt egyre kevesebb fedezékünk lesz, mindenkitől fokozott óvatosságot kérek – kezdte üdvözlésképpen a vadászok vezetője, amikor a két fiú befutott a kijelölt találkahelyre.

– Veszélyes küldetésünk van. Talán az eddigi legveszélyesebb az életünk során, és valószínűleg az egyik legfontosabb is. Most az egész falu sorsa, sőt talán az egész gyíknemzetség sorsa van a kezünkben. Összefoglalom azt a keveset, amit eddig tudunk: az éltető patak egy hete teljesen kiapadt, ezzel egy időben elkezdett ritkulni a növényzet és pusztulni az erdő is. Rejtélyes módon eltűnt a tücsökkolónia, így alig találunk élelmet, és új veszélyként ott az ismeretlen faj is, amiről eddig vajmi keveset tudunk, de annyit igen, hogy bármikor lecsaphatnak, és hogy szövetkeztek egyik ősi ellenségünkkel, az imádkozó sáskákkal. Már több felderítőnknek és vadászunknak is nyoma veszett.

– Hány emberünk tűnt már el a támadások során, Maximilien kapitány? – kérdezte Zigzi aggódva, amikor a tábornok kis szünetet tartott.

– Szólíts nyugodtan Max-nak, fiam. A faluban lakó százhatvanöt főből már nyolcról nem tudunk semmit. Rendszerint valamilyen okból elhagyták a falut, és reggelre már nem tértek vissza az otthonukba. Nincs semmi nyom, vagy további információ róluk.

– És Gyíkszirt miért nem tesz semmit? – érdeklődött Brankó is.

– A főváros valószínűleg nem is tud a problémáról, messzebb fekszik az Éjpataktól, és hiába menesztettünk két küldöttet is, hogy figyelmeztessük őket és segítséget kérjünk, semmi hírt nem kapunk felőlük. A szomszéd falvak még kisebbek mint mi; félnek, többen már összepakoltak, és elindultak valamelyik nagyobb város felé. Reméljük, hogy el is jutnak biztonságban. Így viszont csak magunkra számíthatunk.

– És most mi a terv, Parancsnok? – szólalt meg most először az egyik vadász, aki mindőjük közül a legnyurgább, legkarcsúbb volt, és, ami Zigzinek egyből feltűnt, nagyon-nagyon gyors mozgású, ami a beszédén is kiütközött, ugyanis eléggé hadart.

– Fürge, fiam, egyet tehetünk. Egy darabig, amíg az ösvény követi a patak medrét, azon haladunk tovább, majd a Bóklászó Sziklánál, ahol az út elválik tőle, letérünk, és ezzel az eddig feltérképezett vidéket magunk mögött hagyva a patakmederben folytatjuk tovább utunkat az ismeretlenbe. A terep biztos nehéz lesz, itt-ott még nem száradt ki teljesen a víz, és persze jobban észrevehetők is leszünk a ránk leselkedő támadóknak, de követnünk kell a medret annak érdekében, hogy eljussunk a forrásig, és kideríthessük, hogy hova is tűnt a víz a patakból.

– Kapitány, én kicsit előremennék felderíteni a terepet, és mindig jelzem majd ezzel, ha valami veszélyt vagy akadályt észlelek! – fújt bele a nyakában lógó kicsiny sípba a másik, Fürgénél jóval testesebb és zömökebb gyíkvadász is, akit a faluban torkossága miatt sokan csak Daginak becéztek.

A kapitány kurta biccentésére már el is iramodott, és nemsokára a csapat többi tagja is menetelésnek indult.

Jó ideje úton voltak, és a nap is magasan járt már, perzselő sugarai sok helyen átdöfték a gyérülő

lombkoronát. Az út eddig meglehetősen eseménytelenül telt. Az ösvény ezen a részen eléggé szűk volt, ezért libasorban haladtak. A kapitány ment elöl, mögötte Zigzi és Brankó A sort végül Fürge zárta, aki megállás nélkül beszélt és fecsegett, mintegy kompenzálva a Kapitányt körbelengő

hallgatást.

– Aztán, fiúk, nagyon bátrak vagytok ám, hogy vállaltátok ezt a küldetést – fecsegett ismét Fürge, akinek az indulás óta be nem állt a szája. – A kapitány is részese volt anno, a nagy földmozgások idején annak a felderítőcsapatnak, akiknek a föld alá kellett lemerészkedni felderíteni, hogy mi okozza a pusztító rengéseket, ki vagy mi dézsmálja a falu élelemkészletét, és hogy miért emelkedett meg a talaj hőmérséklete – hadarta, olyan gyorsan, hogy a fiúk megszólalni sem bírtak. – Aztán persze azt a bajt is sikerült megoldani, és minden jóra fordult, figyeljétek meg, hogy ezt a válságot is pikk-pakk leküzdjük! Hmmm, boldog békeévek! – sóhajtott. – Azok voltak ám a szép idők! A Gyíknemzetség bőségesen el volt látva élelemmel, naphosszat játszottunk, főleg faroklabdát (ami az egyik legnépszerűbb sport volt a gyíkok között), kirándulgattunk, és folyamatosan fedeztük fel a vidéket. Hah, micsoda forgalom volt akkoriban a városi úton, nem ám úgy, mint most, hogy jó, ha heti egyszer-kétszer elrobog egy- egy kereskedelmi szállítmány, áááá! – ingatta a fejét, és hevesen gesztikulált az előadásához.

– Nem bizony, mindenféle hercegek, nagyurak jártak errefelé, sőt sokszor Gyíkszirt hadserege is a falu mellett tartott hadgyakorlatot. Olykor még azt is megengedték, hogy mi is csatlakozhassunk hozzájuk Azok aztán igazi kemény fickók voltak! – Zigzi és Brankó többször is egymásra somolygott, miközben a felderítő tovább beszélt, némán jelezve, hogy tisztára mintha rádiót hallgatnának, de ettől függetlenül jól szórakoztak, itták Fürge szavait, és legalább az idő is gyorsabban telt közben.

– Az egyik legemlékezetesebb az inváziós gyakorlat volt – folytatta a felderítő. – Még most is emlékszem, brrr! – és közben látványosan megrázkódott. – A csapatot kétfelé osztották, az egyik fél mi voltunk, a védők, a másik fél pedig a támadók. Sűrű, ködös éjszaka volt, és minden bokor, fa vagy

szikla mögött veszély leselkedett ránk, ellenség volt mindenhol, és nem lehetett tudni soha, hogy éppen honnan és ki támad ránk. Mint az árnyékok, úgy csaptak le a kicsiny csapatunkra, és tűntek el sorra a társaim, mire már csak hárman maradtunk. Csendben meglapultunk egy sziklahasadékban, de akkor…

– Sss, maradjatok csendben, valamit hallottam! – Szólt hátra halkan Maximilien. A csapat megtorpant. Zigzi és Brankó is feszülten hallgatózott, de semmit sem hallottak, leszámítva az erdő

természetes zajait. A csend felhőként lengte körbe őket, szinte hallották egymás szívverését. Vártak, de miután minden csendes maradt, Max kapitány kiadta a parancsot az indulásra, amikor nem messze előttük halk surrogással megmozdultak a levelek. Valaki közeledett. A kapitány minden izma megfeszült, kezeivel szorosan megmarkolta fegyvereit, Zigzi is a zsebébe nyúlt és kitapintotta az indulás óta készenlétben tartott csontkését. Brankó, a magával hozott, még az édesapjától kapott vadászbotot emelte ütésre készen a magasba, Fürge pedig egy villám sebességével már kúszott is felfelé a legközelebbi fára, készen arra, hogy ha kell, felülről segíti majd a csapatot, bármi jöjjön is.

A következő pillanatban a bokrok szétváltak, de legnagyobb megkönnyebbülésükre csak Dagi, a felderítő gyíkvadász tért vissza.

– Megéheztem, Főnök! – jelentette be olyan jelentőségteljesen, mintha csak a forrást találta volna meg.

A fiúk óriási, megkönnyebbült nevetésben törtek ki. Az elmúlt órák menetelése, az indulás feszültsége és Fürge históriái most mind áradatként hagyták el feszült lelküket. Dagi is elpirult, amikor rájött, hogy mennyire abszurd helyzetet okozott. De Max is belátta, hogy jobb lesz, ha az elcsüggedt csapatnak engedélyez egy kis szünetet.

– Megállunk pihenni a Bóklászó Sziklánál, itt van alig öt percnyire, és persze eszünk is – nézett rá jelentőségteljesen pocakos felderítőjére, de mosolygós szeme elvette hangjának szigorú élét. A felderítő gazellaként – vagyis inkább egy megtermett rinocéroszként – már csörtetett is előre, hogy elsőként foglalhassa el a legjobb falatozóhelyet a sziklánál, és kipakolhassa a hátizsákját, mely, mint kiderült, szinte csak elemózsiával volt tele.

– Huh, na kicsit betojtam – csusszant le melléjük a fáról Fürge is. – Azt hittem, meglepnek minket ezek az ismeretlen lények. Szerencse, hogy csak Dagi volt az, na de, ha már így alakult, nézzük csak mit is hoztam otthonról… Hoppá, hol a hátizsákom? A nagy ijedségben biztos beesett valamelyik bokorba! – azzal fürkészve, magában tovább motyogva, elindult az ösvényen visszafelé, hogy megkeresse a felszerelését.

– Végre, ideje lesz már pihenni, alig érzem a lábaim! – súgta oda Brankó a barátjának, aki szintén örült a közelgő szünetnek.

– Én is alig várom már! Te jártál már valaha ilyen messze a Falutól? – érdeklődött most Zigzi.

– Nem igazán, a közös horgászatainkat leszámítva nem nagyon szoktam elhagyni a falu határát.

– Én egyszer részt vettem még a nagyapámmal egy vadászaton – mesélt elgondolkozva Zigzi. –

Katonabogarakra vadásztunk, vagyis a nagyapámék, mert én csak elkísértem őket. Szenvedélyes vadász volt. Kicsi voltam, de még mindig emlékszem… Korán reggel indultunk, hogy még a hajnali napsugarak előtt elfoglalhassuk a rejtekhelyeinket valahol a falun túl, egy tóparti, bokros-fás tisztásnál. Néma csendben várakoztunk, hogy a katonabogarak megérkezzenek reggeli szomjukat enyhíteni. Meg is jöttek, menetelve, de nagyon sokan voltak. A nagyapám a parittyájával leterített egy közeli példányt, de a többiek megvadultak és ránk támadtak. Menekülnünk kellett, a nagyapám pedig menekülés közben elbukott egy faágban, az őt üldöző katonabogárnak pedig feltett szándéka volt, hogy eltiporja. Először ledermedtem ijedtemben, de a következő pillanatban pánikszerűen nekidobtam a hátizsákomat a közelgő bogárnak, miközben hangosan ordítottam, vagyis inkább visítottam. A hátizsákom pont a fején találta el a dögöt, ami ennek hatására kibillent az egyensúlyából, és ez a pár másodperces zavar éppen elég volt arra, hogy a nagyapám feltápászkodjon, és kereket oldjunk. Azután is sokáig emlegettük ezt a vadászatot.

– Igen, emlékszem, hogy magad alatt voltál akkoriban, hogy a hátizsákoddal együtt a kedvenc játékod is odalett – mosolygott Brankó.